224 



muskler er saa inderlig, at de er vanskelige at skille fra hinanden, cg 

 den enes bevægelser overføres derfor uden videre paa den anden. Hvad 

 nu tærnes bøiemuskel angaar, er den fastlænket med et baand til det 

 nedre laar, for at den ikke skal glide ud til siden, derpaa løber den 

 henover tarsens bagside og fordeler sig i 4 sener paa de enkelte tær, 

 til hvis underside den hefter sig. Paa denne maade kan der fra bæk 

 -kenet til tærne udøves en fortløbende sammentrækning over knæet og 

 tarsen. Naar nu fuglen sætter sig, bøies benet i en vinkel ved krop- 

 pens tyngde, og eler opstaar en spænding ved knæ- og tarseleddet, som 

 bringer tærnes bøiemuskel til at trække sig saaledes sammen, at tærne 

 uvilkaarlig griber om grenen. Der opstaar altsaa paa denne vis en 

 rent mekanisk proces, som overflødiggjør enhver bevidst muskelan- 

 strengelse fra dyrets side. Naar fuglen vil sove, dreier den hovedet 

 om paa ryggen og derved forskyves legemets tyngdepunkt bagover ; 

 paa denne maade forsterkes trykket paa benet og derved ogsaa bøie- 

 muskelens spænding, hvorved tærnes greb om grenen bliver kraftigere. 

 Fuglen kan paa denne vis holde sig i ligevegt, selv om den kun sid- 

 der paa det ene ben og trække det andet op under sig ; dette er selv- 

 følgelig til fordel for den, naar det er koldt, og den vil varme benene 

 i sine fjær. 



Alt dette er dog ikke tilstrækkeligt til at forklare hele processen, 

 da den muligens kunde tænkes, at det faste greb om grenen kunde 

 løsne. Imidlertid har S c h a f f e r paavist, at der videre findes visse 

 indretninger paa fuglebenet, som forhindrer den slags. Paa hver af 

 tærnes bøiesener, der som før nævnt befinder sig under disses saaler, 

 findes der nemlig et overtræk af brusk, der er udstyret med parallele 

 tverfurer. Til disse passer da bruskskinner, som sidder paa den indre 

 flade af den seneskede, der indhyller senerne. 



Saalænge fuglen gaar eller flyver, ligger disse brusskinner eller tap- 

 per (de benævnes „spærreskinner" ) paa skråa uden at trænge ind i 

 furerne, men har den sat sig, og bøiesenen derved trækkes tilbage, rei- 

 ser de sig straks og presses ved det tryk, legemets vegt øver, ind i 

 furerne, aldeles som tandhjul i et urverk griber ind i hinanden. Nu 

 kan de altsaa ikke glide ud, før fuglen igjen reiser sig fra grenen, og 

 tærne derved igjen strækkes. Dette foregaar imidlertid merkelig nok 

 ogsaa ved en særegen automatisk proces. Bøiesenen er nemlig forbun- 

 den med taaens ledkapsler ved et sterkt, elastiskt baand. Naar nu 

 fuglen sætter sig, forkortes bøiesenen ; derved udvides disse baand, 

 og tærne krummes. Hæver den sig igjen, slappes senespændin- 

 gen, de strammede baand træder igjen tilbage i sin hviletilstand og 

 river derved senerne ud af sin tap- eller skinneformige forbindelse med 

 seneskeden, og taaen bliver atter bevægelig. 



Tilslut maa vi dog tilføie, at disse „spærreindretninger" vistnok er 

 fastslaaede, men at man endnu ikke har naaet saa langt som til at paa^ 

 vise dem hos alle f ugle, der kan forudsættes at behøve dem. Hos f ugle, 

 der udelukkende bevæger sig ved gang, som f. eks. strudsen, vil man 

 vel neppe kunne forudsætte at forefinde dem, undtagen muligens som 

 rudimenter. (Prometheus). 



