226 



hvor meget saadanne fund har bidraget til vor opfatning af menne- 

 skets hele historie. 



I Norge har man ikke sjelden truffet bosteder fra stenalderen, 

 men forholdene har medført, at kun faa af dem er blevet underkastede 

 en videnskabelig undersøgelse. De særlige naturforhold har nemlig 

 gjort, at afleiringers organiske bestanddele paa norske bosteder er fuld- 

 stændig opløste ; istedenfor de store afleiringe-r af skaller og dyreben, 

 finder vi her stensagerne indleiret i et lag af mørk og fed muld, der 

 sjelden er meget tykt og selvfølgelig ikke tiltrækker sig en jordbru- 

 gers opmerksomhed som noget særlig paafaldende. Mange steder er 

 derfor saadanne bosteder ødelagt ved jordens dyrkning; i bedste fald 

 faar man leilighedsvis indsendt til et museum nogle faa stenøkser, som 

 da gjerne er funclet løst i ågeren, længe efterat bostedet blev forstyrret. 

 Det vil da forstaaes, hvilken betydning man maa tillægge de virkelig 

 gode fund af dette slags, saaledes som der blev gjort ved professor 

 G. Gustafsons udgravninger paa Jæderen for nogle aar siden ; 

 der fandtes ikke bare en mængde oldsager — særlig økser, kniver, pile- 

 spidser o. s. v. af sten og stykker af krukker — men ogsaa gruer blev 

 afdækket, endnu dækket med kul efter de baal, hvorved stenalders- 

 folket havde tilberedt sin mad (fig. 1). Disse undersøgelser har været 

 som nøglen til en ny forstaaelse af hele Jæderens rige stenalder. 



I de sidste aar er der gjort et lignende fund paa Bømmeløen, og 

 dette er nu kanske det bosted, som kj endes bedst i alle elkeltheder. 

 Fortjenesten herfor tilkommer først og fremst gaardens eier, hr. J o- 

 h a n Larsen V e s p e s t a d, som havde sans for at tilvaretage og 

 indsende de fundne stykker, og som senere har tilladt fortsatte udgrav- 

 ninger paa sin jord. 



Allerede stedets beliggenhed er meget betegnende. Den søndre 

 del af Bømmeløen er næsten helt omflydt af sjøen, idet to lange bugter 

 skjærer sig ind, Langevaag fra nordøst og Eidesvaag fra sydvest, og 

 kun et lavt eid hindrer dem i at mødes. Netop i dette lille strøg, hvor 

 der er let adgang til sjøen baade mod øst og vest, og hvor der rundt 

 omkring findes en utallighed af fiskerige bugter og sund, er der paa- 

 vist mange rester af stenalders bostedslag. Men det vigtigste sted af 

 disse findes langs Sokkemyrens vestre kant ; her har stenalderslaget 

 baade en saadan udstrækning og tykkelse, at det kan betegnes som et 

 af de betydeligste, der kjendes fra Norge. Som man ser af kartet (fig. 2) 

 ligger myrens flacle i en høide af 3 — 4 m. over havet, og det har ved 



