244- 



blir udvidecle og de omliggende vævdele pressede fra hinanden og spal- 

 tede, delvis endog ailøste og afkastede, uden at der samtidig foregaar 

 en ødelæggelse i den levende celles molekulare opbygning. 



Af det her sagte vil det fremgaa, at elet, at en plante fryser, ikke 

 er ensbetydende med, at den fryser ihjel, med andre ord at den frosne 

 tilstand ikke nødvendigvis har døden tilfølge. Overstaar en plante 

 uden skade frysningen, blir den i intercellularrummene dannede is, 

 naar den tiner op, straks igjen optagen af celleme, som herved igjen 

 faar sit normale omfang og samtidig ogsaa alle de egenskaber, som do 

 har i frisk tilstand, mens isspalterne trækker sig sammen til intercellu- 

 larrummenes almindelige vidde. Bladene, som ved frosten har for- 

 andret farven — det forhen ugjennemsigtige væv, blir ofte glasagtig 

 gjennemsigtigt, særlig naar plantedelene var nogenlunde saftrige, eller 

 de faar, naar frosten kun er ganske svag og virker langsomt, tydelige 

 bleggrønne til hvidagtige flekker paa den mørkgrønne kolorit — faar 

 igjen sit normale udseende og alle dele, som er blevne krummede og 

 bøiede, antager atter sin tidligere retning og form. Viser en plantedel 

 sig cløel naar den optines, vil vi finde, at den er undergaaet paafaldende 

 forandringer mod tidligere. Disse er dog, hvad Frank viser i sin 

 lærebog over plantesygdomme, forskjellig for de forskjellige plante- 

 arter og eiter plantedelens egenskaber. I visse momenter, som er 

 dødssymptomerne, stemmer de dog overens. Saaledes er alle, selv 

 kun nogenlunde saftrige plantedele, naar de blir optinede, i høi grad 

 slappe og visne. Paa grund af, at intercellulargangene er fyldte med 

 vædske, er de ligeledes i en eiendommelig, gjennemsigtig, ligesom kogt 

 tilstand. De er saa bløde, at man, naar de er noget voluminøs, saasom 

 potetesknoller, roer o. s. v., selv med et ganske svagt tryk kan presse 

 våndet ucl af dem som af en svamp. Er det blade, som er udsatte for 

 luften, taber de ved fordunstning meget hurtigt sit vand og er snart 

 ganske tørre. Under indfly deise af luftens surstof, som udøvsr sin 

 virkning, saalænge bladene indeholder saft, blir de ligeledes ofte brune 

 eller sorte. Det samme er tilfældet med farvede, særlig hvide, rødlige 

 eller gule blomsterdele. 



Aarsagerne til frostdøden er bleven forklaret paa forskjellig 

 maade. Kun historisk interesse har nu den af de ældre botanikere 

 forfægtede teori, ifølge hvilken ødelæggelsen egentlig skulde skyldes, 

 at cellevæggene blev sønderrevne af isen, som dannedes og udvidede 

 sig inde i eellerne. Denne teori er særlig bleven gjendreven af 

 Goeppert; ikke mindst maa den opgives, fordi isen, som ovenfor 



