245 



forklaret, ikke opstaar incle i cellerne, men mellem dem. Sachs 

 forfægtecle den anskuelse, at døden ikke rammede planten, naar den 

 frøs, eller naar den var i frossen tilstand, men først naar den blev tinet 

 op. Skede optiningen langsomt, kunde planten beholde livet. Efter 

 dette skulde planternes frostdød ikke være nogen direkte virkning af 

 kulden, men en indirekte følge af den. Undersøgelser af Mulle r- 

 Thurgau og M o 1 i s c h har imidlertid vist, at denne teori er urig- 

 tig. Kun nogle faa undtagelser gives der dog, blandt hvilke vi, som de 

 mest interessante, skal nævne frugterne af nogle pære- og æblearte v . 

 Dersom temperaturen ikke synker under et vist lavmaal, blir disses 

 celler i virkeligheden først dræbte, naar de optines for hurtigt ; hvad 

 der er granden til dette, kj ender vi dog foreløbig ikke. 



Den bedste forklaring af planternes frostdød har først Frank og 

 M ii 1 1 e r - T h u r g a u givet, senere er den bleven bekræf tet ogsaa af 

 andre forskere. Ifølge denne skal det, at en plante fryser ihjel, i det 

 væsentlige bero paa et ved isdannelsen foraarsaget, altfor stort vand- 

 tab, hvorved plantecellernes arkitektur blir ødelagt. Vand er en 

 livsbetingelse for alle celler i organer, som af naturen er saftrige, saa- 

 som i stængelen og de grønne blade. Synker vandgehalten under en 

 vis grad, er det absolut dræbende for saadanne celler. Det, er jo ogsaa 

 vel kjendt, at naar plantestængler og blade har været bortvisnede til 

 en vis grad, paa grund af længere tids vandmangel, hjælper det ikke 

 bagetter at forsyne dem med rigeligt vand, de vil dog sikkert dø bort. 

 Ganske den samme vandudtrækningsproces tinder sted, naar planterne 

 ved den intercellulære isdannelse fryser, idet cellerne herved fuld- 

 stændig tørker sammen og skrumper ind. I de allerfleste tilfælde kan 

 altsaa frostdøden forklares saales, at døden maa indtræde, saasnart 

 safterne er frosset ucl af cellerne og disses vandgehalt derved er sunket 

 under det minimum, som de kan taale. Det af gjørende for, hvor let 

 en plante kan blive dræbt af frosten, vil altsaa være, hvor stor plan- 

 tens naturlige vandgehalt i vedkommende øieblik er, og hvor stort 

 vandtab den kan taale i vedkommende tilstand af sit liv. Denne evne 

 forandrer sig med plantens almindelige livstilstand. Størst er den, 

 naar planten behnder sig i vegetationshvile, hvor vævet selv har befriet 

 sig for det meste af sic mekanisk bundne vand. Den vil altsaa ogsaa 

 kunne øges, jo mere vedkommende plantedel gaar over til denne 

 tilstand. 



Fuldstændig i overensstemmelse med vandudtrækningsteorien 

 staar den erfaring, at planter eller plantedele, som taaler at udtørke, 



