270 



Man kan skjelne mellem flere forskjellige slags jernholdige korn. 

 Nogle er amorfe, graalige, uregelmæssige brudstykker paa 0.1 — 0.2 mm. 

 Andre er sorte, vorteformede partikler, hvis størrelse ikke over- 

 skrider 0.01 — 0.05 mm. Der er videre nogle traadformige dan- 

 nelser af lignende størrelse, samt endel sorte, kugleformede sniaa- 

 legemer paa 0.01 — 0.02 mm. og endelig legemer, der ligner de sidst- 

 nævnte, forsynet med en liden smal „hals" . 



De smaa jernpartikler skriver sig dels fra jordens overflade, dels 

 er de af kosmisk oprindelse. 



Meteoritregn er gjentagne gange observeret. Ehrenberg un- 

 dersøgte et fint støv, som faldt den 25de januar 1859 i det indiske 

 hav, ombord paa „ Josiak-Bates" , og som for det blotte øie bestod af 

 en blanding af metallisk jern og jernoxyd; han opfattede det som 

 meteorjern, der var blit glødende ved friktionen i luften. Saadant 

 støv kan fremkomme derved, at meteorerne paa overfladen opløses, det 

 kan have sin grund i, at meteoren simpelthen falder i smaastykker, 

 hvad t. eks. D a u b r é e har paavist. De er i virkeligheden i den grad 

 skjøre, at enkelte stykker knuses til støv ved at klemmes mellem 

 fingrene, og deres enkelte bestanddel© er sammenkittede med alkalier, 

 der er opløselige i vand ; naar de kommer i vand, henfalder de derfor til 

 et pulver, der er saa fint, at det gaar gjennem de fineste filtre. Man 

 kj ender talrige eksempler paa ildregn, som synes at skyldes knuste 

 meteoriter. Baron R e i c h e n b a c h holder paa en kornig sammen- 

 sætning af meteoriterne, der kan eksistere saavel i form af et meget 

 fint støv som ogsaa i stjdcker paa flere hundrede kilograms vegt. Det 

 er de fine korn, som, idet de kommer ind i atmosfæren, opvarmes, 

 smelter, forflygtiges og viser sig for os som stjerneskud; man ved, at 

 der ikke behoves mere stof end 1 grams vegt for at danne en saadan 

 meteor. Reichenbach søgte at finde støv fra disse stjerneskud, 

 og han fandt i prøver, samled© paa fjeldene i Tyskland i 1864, et jern- 

 holdige støv tilblandet nikkel og kobolt, Ligesaa fandt han i 400 m.s 

 høide (Labisberg), hvor aldrig noget menneske havd© sat sin fod, et 

 nikkel-kobolt-jernholdigt støv. Baumhauer paavist© magnetiske korn 

 indi hagel i 1812 og særlig i 1834 efter en sterk hagelbyge i Padua den 

 26de august, efterat der i samme maaned havd© været en periode med 

 mange stjerneskud 



Phipson samlede ligeledes efter denne stjerneperiode i august 

 — september i støv en hel del sorte, kantede smaadele, der ikke var 



