300 



tive heliotropisme tilnærmelsesvis bringer bladpladen i en for den for-, 

 delagtig stilling og paa den anden side ved at bladpladens transversal- 

 heliotropisme medvirker til opnaaelsen af denne gunstige stilling. 

 Bladpladen har, som man kan paavise ved kunstig at fordunkle den, 

 fordetmeste en meget fin følelse for de lysstraaler, der falder paa den. 

 De derved udløste bevægelser fuldbyrdes fra bladpladens nederste del, 

 naar bladet er „siddende" , d. v. s. umiddelbart fæstet til stilken, i 

 modsat fald fra stilken alene, og her er det hyppig bestemte regioner, 

 der udenpaa ikke sjelden giver sig tilkjende som „led" , som har denne 

 opgave. 



Haberlan dt har netop offentliggjort en udmerket af handling. 

 I denne gjør han det indlysende, at optagelsen af lys fortrinsvis, om 

 ikke udelukkende, finder sted i den ydre hud af bladets overflade paa 

 dets overside. I bladets indre og nedre væv er forholdene i saa hen- 

 seende meget ugunstige, som en følge af speilinger og spredninger, og 

 veel klorofylfarvestoffets opsugning af de heliotropisk virksomste stråa- 

 ler. Bladoverfladens epidermiseeller derimod har fordetmeste vandklart 

 indhold, og deres ydre væg livælver sig ofte konvekst, hvorved 

 de maa virke som samlelinser („brænclglas" ). Denne virkning lod sig 

 umiddelbart iagttage under mikroskopet ved passende forsøg og blev 

 tillige fotograferet (fig. 5). Hvor den papilformige hvælving af 

 epidermiscellerne mangler, grænser de nedad til med dem beslegtede 

 klorofylholdige celler (palissadelag), i almindelighed ikke med lige, 

 men nedad hvælvede vægge. I begge disse tilfælde, der kan optræde 

 samtidig, maa der under heliotropisk ligevegtsstilling frembringes 

 et klart belyst midtfelt ved lysstraalernes konvergens, og stil- 

 lingen af dette forskyves efter bladpladens ændrede stilling. Denne 

 forskyvning opfattes sandsynligvis af de sensible cellers plasmahinder 

 som en pirring, der paa sin side udløser de til gjenoprettelsen af den 

 faste stilling til lyset førende vekstbevægelser. 



Ved et enkelt forsøg af Haberlandt viser det sig, at elet 

 væsentlige ved udløsningen af de heliotropiske krumninger er opfat- 

 telsen af forskjellighederne i lysstyrken ved epidermiscellernes hjælp. 

 Ved at dyppe enkelte stilkede blade eller hele planter i vand, maa 

 linsevirkningen hos de konvekse overhudsceller nødvendigvis neutrali- 

 seres, da vand og vanclholdig cellesaft har omtrent samme brydnings- 

 evne. E-esultatet viser, at de heliotropiske krumninger, som forøvrig 

 ikke hindreis ved bladenes ophold i vand, ikke optræder i dette element 



