De skjønne, hvide perler. 



Af Anna Erslev. 



Lysten til at smykke sig med perler tinder man fra de ældste 

 tider til nutiden, baade hos civiliserede og uciviliserede folkeslag. De 

 vilde i Afrika filer deres dræbte fienders tænder, gjennemborer dem og 

 bærer dem som perlebaand, Europas fattige børn kjøber for nogle skil- 

 linger brogede glasperler og trækker fingerringe af dem, mens fyrst- 

 inden og millionærfruen bærer „egte" perler til umaadelige værdier. 

 Det er om disse sidste „havfrugter" , som de gamle kaldte dem, at der 

 her skal fortælles. 



Der er sagt, at kjærligheden til egte perler er en af menneske- 

 hedens ufatteligste daarskaber; thi perlerne er kemisk seet kun dannet 

 af kalk — men vor mest værdsatte ædelsten er jo lig det kul, vi 

 brænder i vore kakkelovn©! 



En anden indvending er, at perler ikke som de haarde ædelstene 

 kan holde sig i tidernes løb. .,Perler er en slags fiskeben, som med 

 tiden tilintetgjøres," skriver Benvenuto Cellini. Det saa 

 man t. eks. ved et gravfund i Rom 1544, hvor der fandtes 33 perler ; 

 men da de blev tåget op, smuldrede de mellem fingrene. I Pompeji 

 fandt man derimod et kvindeskelet med to perleørenringe, som holdt 

 sig, trods luftens indvirkning ; men d e havde ligget i den tørre aske. 

 Det er altsaa især fugtighed, som de fine „havskjønheder" ikke taaler. 

 Damer i nutiden tænker neppe paa at tåge deres perleringe af, naar 

 de vasker sig, og man ser derfor tit, at de smukkeste perler efter en 

 række aar bliver lig en mat sten. 



I aartusinder har man prøvet de forskjelligste maader for at gjen- 

 give matte perler deres glans, men alticl forgjæves. Inderne gned 

 t. eks. „de blinde perler" med ris og salt, mens perserne lod en høne 

 eller on due sluge dem. Syren i dyrenes maver skulde da bringe glan- 

 sen frem. Dette sidste er ogsaa forgjæves prøvet i nutiden. Derimod 

 meddelte aviserne for nogle aar siden, at keiserinden af Østerrige 

 Naturen 1905. 21 



