323 



fæster sig til koraller, muslinger o. s. v. — Perlerne vokser kun lang- 

 somt. Hos flodmuslingen, som kan blive 70 — 80 aar, gaar der en 

 snes aar med til dannelsen af en almindelig perle. Denne opstaar i 

 regelen i den saakaldte kappe, en hinde, der omslutter dyrets bløde 

 dele. Af kappen dannes ogsaa skallen. En sælgeværdig perle kaldes 

 for „moden". Perlerne findes næsten altid i „misdannede" skal- 

 ler — er skallen glat, griber dykkerne ikke efter den. — Tallet i 

 muslingerne er meget forskjelligt. Undertiden kan der være 1 eller 

 flere, sommetider 40 — 50, henad 100. Aleksander den Stores soldater 

 fandt 7 store perler i en musling ; men man kan aabne mange skaller 

 uden at finde en eneste perle. 



Om perledaimelsen er der fra gammel tid fortalt de even- 

 tyrligste ting. Efter et indisk sagn opstod perlen ved, at dug eller 

 regn trængte ind i skallen — perlen var altsaa „e n himmelfal- 

 den dr a ab e." Denne tanke har folk grebet med glæde-, ligefra 

 oldtiden til vore dage. Et østerlandsk grawers lyder saaledes meget 

 nydeligt : „Her ligger Nosami, den ædle perle. Himlen skabte hende 

 af den reneste dug. Stille blomstrede hun, ukjendt for menneskene, 

 indtil Gud lagde hende tilbage i muslingeskallen." Ogsaa vore 

 nutidsdigtere synger om perler og duggen, saaledes Chr. Winther 

 om elskov : „Som naar en draabe, født i morgenrøden — I musling- 

 dyrets barm neddaler — Den føler snart saa sterk en indre gløden — 

 At skallen sig som himmelbuen maler — Men dog sin skat med livet 

 dyrt betaler — Thi perlen bliver moden først med døden." Her er 

 altsaa en hel naturhistorisk forklaring ; kun skade, at den maa regnes 

 til de „poetiske løgne." 



Mange af den ældre slegt mindes vist ogsaa endnu det skjønne 

 digt af Shaldemose, der begynder : „En draabe faldt i havet — ■ 

 Og undrende den saa — • Sig pludselig begravet — ■ I oceanets blaa." 

 Digtet ender med, at draaben optages i en muslingeskal og bliver til 

 en perle. 



En anden tydning var den, at perlen opstod, naar en 1 y n- 

 s t r a a 1 e trængte ind i skallen. Denne mening holdt sig langt ned 

 i tiderne; men man kan ogsaa træffe lige det modsatte. Valdemar 

 Sejrs læge, Henrik Harpestræng, mente, at tordenveir netop 

 var skadeligt for „h a v f r u g t e r n e" , og skriver derom i sin læge- 

 bog : „Unio heder en sten, som kaldes „pærlæ" . Han ( !) vokser i 

 Britaniens land og veier ikke mere end en ært. Denne sten bliver 



