333 



250 kr., men den manglede „østerlændernes" spil. Kavde den havt 

 dette, vilde den have været henad 1000 kr. værd. Der siges ogsaa, at 

 de nordiske holder sig daarligt, revner og skaller af. 



Dog k.an flodperler holde sig. Det viser kronprinsessens hals- 

 baand, og paa regaliekammeret har vi et deiligt halsbaand med 161 

 perler, som med sikkerhed vides er norske. — Mange folk har vist 

 ogsaa i Dresden beundret de to perlesnore fra „Den grønne Hvælving" . 

 Den ene er østerlandsk; men den anden er Elsterperler. 



Ogsaa Noraame rikas floder har stadig perler. Det viste netop 

 Chicagoudstillingen, hvor den amerikanske guldsmed T i f f a n y udstil- 

 lede en vældig samling fra forskjellige egne ; de fra Wisconsin har en 

 egen, merkelig metalglans, og der er siden 1889 fisket for 250,000 £. 



Men nu Danmark? Er det ogsaa i den henseende „lidet 



og fattigt?" Vistnok for øieblikket; men der har dog engang været 

 lidt af al denne rigdom. 



Det var først sent, man fandt paa at fiske dem hos os. Paa old- 

 nordisk museum er der vel adskillige perler af glas og rav — ■ de sidste 

 menes sikkert at være lavede i norden — men egte perler findes der 

 ikke. I middelalderen har de rigeste folk vel nok smykket sig med 

 dem, som folkeviserne omtaler; men det var først renæssancen, der 

 bragte dem ret frem i Danmark, og paa den tid var det ogsaa, at 

 man begyndte fiskeriet. Det var under Kristian IV 1623 i Kol- 

 d i n g amt, og historikeren Niels Slange skriver herom, at 

 bønderne paa den tid havde fundet „et Perlefangst udi een Sø" ; men 

 at de længe holdt dette „tausk, formedelst dend gevinst de deraf 

 hafde". Da kongen omsider fik det at vide, tilegnede han sig 

 retten. Men de folk, der skulde passe fiskeriet, forstod ikke kun- 

 sten, og kongen sendte derfor „en Indianer did, som forleden Aar med 

 den Ostindiske Flode af Ove Gjedde var indbragt, og som skulde 

 derpaa have god Videnskab. Hand levede ikke længe, saasom 

 han før Aarets Bortgang bortdøde. Hvorover dette Fiskeri siden blef 

 forsømt." 



Saaledes lyder Slanges ord, hvorimod Holberg i sin Dan- 

 marks historie fortæller sagen paa den maade, at fiskeren var en af de 

 fire grønlændere, som blev bragt herned paa den tid. De var meget 

 ulykkelige og led af hjemve, „vendede sig idelig mod norden og suk- 

 kede." Det endte med, at to af dem „døde af Sorrig." Den tredie 



