342 



tentakels stilk træder en meget fin karstreng, der kun indeholder e n 

 tracheiderække, og som udvider sig betydelig i den ovale knap. Her ei- 

 den omsluttet af 2 til 3 lag af celler med tynde vægge, som igjen 

 bedækkes af det afsondrende ydre lag. Det sidstnævntes celler er 

 bovedsagelig strakte i radiær retning, og har paa de fri, ydre vægge 

 følegruber. Disse udvendige vægge afsondrer en klæbrig, sterkt lys- 

 reflekterende substans og eiter pirringen tillige et pepsinagtigt 

 ensym, ledsaget af en syre. Glitteret i solskinnet har planten at takke 

 for sit navn „soldug". 



Pirrelige er kun tentaklernes hoveder, ikke stilkene. Pirringen 

 kan enten opstaa ad mekanisk vei, hvorved der dog udkræves en umid- 

 delbar berøring af overfladen under slimlaget, og en paahinanden føl- 

 gende række af omend svage stød (P f e f f e r), eller den fermkommer 

 ad kemisk vei. Kemisk pirring er mere virksom og af varigere virk- 

 ning end mekanisk. Kommer et lidet insekt-, tiltrukket af tentakel- 

 hovedernes glans, i berøring med slimdraabeme, saa vil det, under sine 

 bestræbelser for at frigjøre sig, udøve en sterk mekanisk pirring. 

 Som følge af denne krummer de nærmeststaaende tentakelstilke og 

 senere efterhaanden de fjerner sig langsomt henimod den berørte ten- 

 takel. Tilsidst krummer ogsaa bladpladens flade sig sammen over 

 insektet. Dette er nu paa alle kanter omgivet af fordøiende vædske, 

 efterat være kvalt ved tilklæbning af sine aanderør. 



Et kraftigt blad kan efter nogle dages forløb atter aabne sig og da 

 for anden, eller sjeldnere for tredie gang træde i funktion ; dog gaar 

 det, hvis pirringen er meget sterk, som oftest til grunde. Dette ska- 

 der dog ikke planten, som i mellemtiden har udviklet nye, livskraftige 

 blade. 



Begge de andre, i Tyskland hjemmehørende arter (dr. longifolia 

 og dr. intermedia) (fig. 14), stemmer overens med dr. rotunclifolia i 

 alle væsentlige punkter. Meget afvigende derimod forholder d r o- 

 sophyllum lusitanicum sig, der lever paa tør, sandig jord- 

 bund i Portugal og Marokko. Hos den lokker tentaklernes slimede 

 afsondring ligeledes insekter til, dræber dem og fordøier deres egge- 

 hvidestoffer, men pirringsbevægelser optræder hverken i tentaklerne 

 eller i bladpladerne. 



Et meget forskjelligt billede frembyder pirringsbevægelserne hos 

 den bekj endte følende plante, mimosa pudica's løvblade. Det 

 dobbelt finnede blads hovedstilk er leddet til stilken med en cylindrisk 



