343 



bladpude. Lignende, kun mindre, basalled bærer de fire parvis overfor 

 hinanden staaende sekundære bladstilke og endnu mindre de fra dem 

 udspringende, talrige, parvis anordnede smaablade (fig. 16). I hvilende 

 tilstand danner den primære bladstilk med stængelen en spids vinkel, 

 der udgjør næsten halvdelen af en ret. Naar de udsættes for en svagere 

 rystelse, f. eks ved svag vind eller hovslaget af en hest (M a r t i u s), 

 folder bladene sino oversider sammen, og de primære smaablades stilke 

 nærmer sig forti! hovedstilken, mens denne sænker sig nedad (fig. 16 A 

 og B). Denne stilling er den samme som bladene indtager om natten og 

 ved kunstig formørkelse om dagen. Pirringsfornemmelsen formidles, 

 som Haberlandt paaviste, omend ikke udelukkende, saa dog for- 

 trinsvis ved børstehaar, der stedse er bedre udviklede paa bladpudernes 



16. Blad af mimosa pudica. A befinder si? i en stilling, modtagelig 

 for pirring, bladet B i pirret stilling. 



underside end paa deres overside. 4 til 5 af dem er i regelen særlig 

 kraftig udviklede. 



Ledpuden ved hovedstilkens basis viser en bemerkelsesværdig 

 bygning, som hænger nøie sammen med bevægelsesmekanismen. Som 

 mange andre organer, der er afpassede for pirringsbevægelser, er denne 

 ledpude gjennemsat efter længden af en central, let bøielig, ikke træ- 

 agtig streng, som omsluttes ai en 2 — 3 cellelag tyk collenchymskede 

 og endvidere udåd til af et rnægtig udviklet barkparenchym. Dette 

 bestaar paa undersiden, der kun er modtagelig for pirring, af celler, 

 der er af rundede, forsynede med tynde vægge, gjennemsatte med 

 intercellularrum, og hvis membraner lader paavise talrige plasma- 

 foi'bindelser. Paa bladpudens ikke pirrelige overside er membranerne 

 betydelig sterkere fortykkede. 



