De skjønne, hvide perler. 



Af Anna Erslev. 



II. 



Romerne havde flere navne paa perler, deriblandt „bacca" o: bær, 

 „unio" o : den eneste i sin art og „m a r g a r i t a" o : ren klar. O v i d 

 siger i „Pygmalion" : „Hendes nakke prydedes med halsbaand, øret 

 med dreiede bær." — Til navnet unio svarer de senere tiders „Pele- 

 grina" og „L'incomparable" . Paa tysk hed det før „berle" , som 

 Luther skriver i sin bibeloversættelse ; men det gamle nedersaksiske 

 ord var „pearl" . I alle romerske sprog heder det ogsaa „p„ : italiensk 

 og spansk „perla" , portugisisk „perola" , fransk „perle" . Oprindelsen 

 er uvis. Grimm udleder navnet af gl. høitysk : perala, berala — der- 

 fra til beryll. Det udledes ogsaa af „perula" o : liden pære eller 

 „pilula" o : liden kugle eller pille. 



Fra gamle dage har der været perlehlksilS, og alle oldtids- 

 folkene elskede de skjønne „havfrugter" . 



Et indisk sagn fortæller at guden Krishna fandt den første perle 

 i havet og gav sin datter Pandæa den. (Ogsaa til Herakles er dette 

 sagn knyttet). De indiske gudebilleder bar alle perler, og kongerne 

 gav deres døtre : „guld, koraller og perler" i medgift. Endnu er det 

 brug ved indiske bryllupper at gjennembore en nyfisket perle, som 

 tegn paa brudens jomfruelige renhed. Ogsaa digtningen nævner 

 perler. I „Skybudet" tales om bajaderen, som svinger sig i dansen 

 „og fatter træt om viftens greb — Der straaler rigt i perleglansen," 

 og i „Sakuntala" siger kongen om sin elskede, at „hun er en perle, før 

 dens øie boret er." 



I Persien bar stormændene fordum en guldprydelse med perler 

 i det høire øre, og ved sin tronbestigelse strøes sjahen ligefrem over 

 med en perleregn. Den navnkundige Hans synger : „Jeg er medschu, 

 Naturen 1905. 23 



