371 



Skjønt iagttagelserne endnu er forholdsvis faa, og resultatet derfor 

 høist utilfredsstillende, giver dog en omhyggelig betragtning af oven- 

 staaende tabel enkelte mere generelle træk, der saavel i og for sig 

 som sammenlignet med de alpine er grund nok til at berettige disse 

 undersøgelsers fortsættelse, rent bortseet fra, at denne empiriske frem- 

 gangsmaade er den eneste, der kan skaffe os en klarere opfatning af 

 dette interessante fænomen hos vore bræer, og om hvilket vi med rette 

 tør fordre, at det netop indledede aarhundrede maa skaffe mere og 

 bedre besked end det afsluttede. 



En brevskriver fra Findalen 1904 meddeler fra de øvre dele af 

 Setersdalen og Telemarken, at en af de mere merkværdige ting, han har 

 truffet paa sine vandringer deroppe, er de ret talrige stubber og træ- 

 rødder i myrene og ældgamle indtørkede stammer i lierne og dalene. 

 Samtidig meddeles et sagn om, at Findalen var beboet helt til den 

 sorte død. De sidste mennesker i Findalen, de eneste sotten sparede, 

 var Knut og Tora Nuten. Den dag idag ser man tydelige merker 

 efter den gamle bebyggelse, saasom store stenrøser fra ryddede ager- 

 flekker og spor efter gamle hustomter ; en liden holme, som stikker 

 ud i Festølvandet, bærer endnu navnet Kirkeholmen. 



Men den her meddelte beretning er kun en blandt de mange, som 

 i vort land viser en tidligere langt større udbredelse af løv- og naale- 

 skog end i nutiden, og det her meddelte sagn er kun et blandt de 

 mange, der paa en mere eller mindre sikker maade fremstiller for os 

 træk af en gammel bebyggelse i vort land i forhold til nutidens. Der- 

 med er vi inde paa et helt andet spørgsmaal, nemlig om klimatets for- 

 andring gjennem længere tidsrum. Paa dette omraade har ogsaa nu 

 kjendsgjerningerne talt sit tydelige sprog saa længe, at anskuelsen om 

 veksling har mange tilhængere, faa modstandere, men erkjendelsen har 

 ogsaa her i langsomme skridt, under haard kamp naaet frem til den 

 stilling, som nu hævdes, og endnu føres striden, kanske saa skarp som 

 ingensinde tidligere, om de klimatiske vekslingers natur, deres art og 

 deres antal. I denne forbindelse skal jeg kun minde om, at Reichelt 

 i sin „Beitråge zur Geschichte des altesten Weinbaues in Deutschland 

 und dessen Nachbarlandern bis zum Jahre 1000 n. Chr." kom til det 

 resultat, at inden dette omraade vindyrkningen havde sin største ud- 

 bredelse omkring aaret 1000, er gaaet tilbage og gaar tilbage. I vort 

 eget land har vi et par sagn, som tyder paa en fremrykken af bræerne 

 i Jostedalen langt forud for den bekjendte i midten af det attende 



