380 



og at vævene paa stedet selv ikke tager nogen del i disses dannelse 

 (metastaserne), er noget, som er ganske forskjelligt fra, hvad forholdet 

 er ved de sygdomme, som skyldes bakterier. Der er gjort forsøg paa 

 at bevise, at kræften er smitsom, og det er velkjendt^ at sygdommen 

 er mere udbredt paa nogle steder end paa andre, hvilket giver em del 

 støtte for den parasitære teori. Utvilsomt findes eksempler paa auto- 

 infektion (selvsmitte) ; en kræft i brystet kan smitte over paa armen, 

 eller der kan ske smitte fra den ene læbe til den anden, man kan 

 ogsaa let overføre kræft fra mus til mus ; men disse tilfælde af til- 

 syneladende smitte (inokulation) er snarere at opfatte som overplant- 

 ning (transplantation, i lighed t. eks. med, at man tager hud fra et 

 sted og planter over paa et saar, hvor huden saa gror fast og vokser 

 ud over saaret, saa at dette dækkes). Hvad musene angaar, saa er 

 det det vævstykke, der overplantes, som vokser og danner den ond- 

 artede svulst, ikke det smittede dyrs egne vævsceller. Forsøg, som er 

 udførte for Imperial cancer research fund, viser, at friske mus aldrig 

 smittes med kræft, selv om de lever sammen med kræftsyge. 



Et dyrs kræft kan kun overføres til et dyr af samme art, og 

 menneskets kræft kan derfor ikke bringes over paa lavere dyr. Alle 

 forsøg paa at isolere en mikroparasit er slaaet feil, tiltrods for det bety- 

 delige arbeide som man har anvendt paa dem. Man har vistnok seet, 

 at de anførte „kræftparasiter" — som t. eks. visse sorter gjær — har 

 fremkaldt svulstlignende dannelser, men en kritisk undersøgelse af 

 disse har vist, at de ikke var af samme natur som den egentlige kræft. 

 En omstændighed, der er blevet sterkt udnyttet af dem, som holder 

 paa kræftens smitte, er det, at de saakaldte „kræftlegemer", de angive- 

 lige parasiter, alene forekommer i ondartede svulster. Men heraf at 

 slutte, at disse legemer er smittestof, kan man neppe, naar man betæn- 

 ker, at kræftsvulsten er et eiendommeligt væv, som derfor godt kan 

 indeholde eiendommelige elementer, der ikke findes andetsteds, uden 

 at de behøver at va^re smittestof. Af disse og andre grunde har smitte- 

 teorien i den sidste tid stadig tabt tcrræn. 1 ) 



Farmer, Moore og W a 1 k e r har nylig i visse normale væv, 



*) Se ogsaa en artikel i „Naturen" for 1902 om kræft og dens smitsomhed. 

 Enf elsk rusendene synes i kræftsporgsmaalet at være mere konservative, end de 

 andre landes forskere gjennemgaaende er, om der end vistnok ogsaa i andre 

 lande, t. eks. T3 r skland, findes fremragende læger, der mener, at der ikke fore- 

 ligger nogen logisk nodvendighed for den antagelse, at kræften skal skyldes 

 smitte (t. eks. Hansemann o. a.). 



