382 



arbeide sig igjennem. Mange af trærne havde et tversnit af 5 til 6 fod. 

 Ombord antog man, at der havde været et vældigt vulkansk udbrud ved 

 Mellemamerikas kyster, og at dette havde kastet denne masse ud i 

 havet. Denne teori vilde dog ikke det geografiske selskab i London 

 godkjende, da et saadant udbrud paa fastlandet straks vilde være blevet 

 bekjendt. Derimod antog de, at der maatte have været en vældig 

 jordomvæltning paa Revillagiedo, en øgruppe nord for den kaliforniske 

 halvø. Denne øgruppe ligger omtrent paa 20° nordlig bredde og 110° 

 vestlig længde. Damperen var derfor vel 4° syd og 10° vest for øgrup- 

 pen, da den stødte paa disse formentlige levninger fra en øverden. 

 Øerne er heldigvis ubeboede, men har en rig dyreverden, særlig er de 

 rig paa fugle. Ved kysterne er haier og skildpadder meget talrige. 

 De store stammer, som damperen traf paa, minder efter beskrivelsen 

 om dem, som vokser paa Socorro eller San Tomas, den største af øerne. 

 Øgruppen er af vulkansk oprindelse og ligger i lige linje med 

 Mellemamerikas jordskjælvssone. Gruppen bestaar af fire øer : So- 

 corro, San Benedicto, Rocca Partida og Santa Rocca. Fra tid til 

 anden forsvinder nogle af øerne, og andre dukker istedet op. Længer 

 mod vest ligger eller laa i det mindste en anden øgruppe. Et ameri- 

 kansk skib, som for en tid siden blev udsendt for at udforske denne 

 øgruppe, kunde ikke finde spor af den. Man antager, at ogsaa disse 

 øer var af vulkansk oprindelse, at de ved en undersøisk omvæltning 

 pludselig er dukket op og derpaa lige saa pludselig igjen er for- 

 svunden, før deres plads kunde bestemmes ved hjælp af englændernes 

 og amerikanernes undersøgelser. Den samme skjæbne synes nu ogsaa 

 at have rammet Revillagiedoøerne. (Die Erdbebenwarte). 



Eksperimentelle undersøgelser over næringens indflydelse paa 



tarmkanalens længde. I „Centralblatt fiir Physiologie" har privat- 

 docent Edward Babåk offentliggjort en interessant opsats over 

 dette emne, som vi her kortelig skal omtale. De kjødædende haletud- 

 sers tarmkanal har kun nogle faa spiralvindinger, mens den hos plante- 

 ædende larver bestaar af meget talrige, tæt sammentrængte vindinger. 

 Naar tarmkanalen er fuldt udviklet, har den hos planteædende froske 

 larver en længde af 7 kropslængder, regnet fra den fordre kropsrand 

 til analaabningen ; hos kjødædende larver maaler den derimod kun 4.4 

 kropslængder. Den maksimale tarmlængde hos kjødædende larver var 

 4.9 kropslængder, den minimale tarmlængde hos planteædende larver 

 var 5.7. 



Fornyede undersøgelser viste, at planteædernes fordøielseskanal 

 gjennemsnitlig var 8.6 kropslængder, kjødædernes derimod kun 6. 



Sammenlignedes tarmrørets kubikindhold og størrelse af dets 

 secernerende og resorberende overflade, viste det sig, at naar man tog 

 hensyn til enheden af den indre tarmflade, havde de kjødædende et 

 næsten dobbelt saa stort indhold som de planteædende. 



Paa grund af sin ringe næringsværdi fordrer plantekosten en 

 større fordøielsesflade, for at den skal komme i mest mulig intim kon- 

 takt med denne og derved blive bedre udnyttet. Derimod er en 



