383 



mindre fordoielsesflade tilstrækkelig ved udelukkende kjødnæring. Af 

 samme grund har f. eks. faaret adskillig længere tarmkanal end ulven. 



Den iøinefaldende forlængelse af tarmkanalen hos de haletudser, 

 som blev fodrede med grønne plantedele, viser sig altsaa for os som en 

 hensigtsmæssig vekst- og formreaktion af organismen. 



Den oprindelig korte tarmkanal hos de unge froskelarver paa- 

 virkes altsaa forskjellig ved plante- og kjødkost. Man kunde tænke 

 sig, at den voluminøse plantenæring udøver en mekanisk virkning, 

 trykvirkning, paa tarmkanalen, saa at denne vokser i længden. Men 

 det er ogsaa muligt, at de søndersmuldrede plantedele virker pirrende 

 paa tarmkanalen, og at de paa denne maade bevirker vekstreaktionen. 

 En kemisk indvirkning er forøvrigt ogsaa tænkelig. Betænker 

 man, hvor overordentlig forskjellig den kemiske sammensætning er i 

 ren kjødkost og i grønne plantedele, saavel i kvalitativ som ogsaa 

 i kvantitativ henseende, kan man let forestille sig, at den forskjellige 

 indvirkning paa tarmkanalen, som den forskjellige næring foraarsager, 

 beror paa kemiske forholde. Det er denne kemiske indvirkning og 

 da særlig planteproteineme, som efter dr. Babaks mening fortrins- 

 vis virker paa tarmkanalens vekst. sg. 



Fugleflugtens høide. I torrige aargang af „Naturen : ' (1904, 

 pag. 156) omtalte vi, at den gamle teori, at fuglene under trækket holdt 

 til i ganske anseelige høider, blev bestemt benegtet af luftskipperne. 

 Paa sine farter havde do sjelden truffet paa f ugle i større høide over 

 jorden end 400 meter. For at faa bragt dette spørgsmaal paa det rene, 

 besluttedes der paa den femte internationale zoologkongres i Berlin 

 i 1901, at man skulde anmode luftskipperne om at anstille iagttagelser 

 over, i hvilken høide trækfuglene tråk. 



De besvarelser, som er indløbne herover, har v. L u c a n u s of- 

 fentliggjort i en liden broschure : ,,Die Hohe der Vogelzuges" . Det 

 fremgaar af denne : 



1) Meget sjelden træffes fuglene i større høide end 400 m. Af 

 fugle, som er truffet høiere, kan noteres en ørn (3000 m.), to storke og 

 en musvaago (1900 m.), en lærke (1900 m.), kraaker (1400 m.). I betragt- 

 ning af de nu ret hyppige ballonfarter er jo dette ikke noget rigt udbytte. 



2) Frivillig vil ikke fuglene gjerne hæve sig over de underste 

 skylag. Fugle, som under ballonfarterne er sluppet ovenfor skyerne, 

 synes ogsaa at trænge et frit overblik over jorden, hvis de skal kunne 

 orrientere sig. Herpaa kun et eksempel : en graairisk blev sluppet 

 over et tykt skylag i 1200 meters høide. Efter at den flere gange 

 havde omkredset ballonen, fløi den hurtigt nedover. I skylaget var 

 der nemlig blevet en aabning, hvorigjennem man kunde se jorden. 

 Det viste den veien. 



For denne antagelses rigtighed taler ogsaa de gamle velkj endte ob 

 servationer, at i taaget veir trækker fuglene, vildgjæs, snepper o. s. v., 

 meget lavt. Under saadanne omstændigheder kan brevduerne have 

 vanskeligt for at finde sig tilrette. — Hvorledes forholder det sig da 

 med den gamle paastand, at fuglene under sit træk helst benytter nat- 

 ten? Dette punkt synes at tiltrænge fornyet undersøgelse. 



