Hvalfangst i Finmarken. 
Skisser fra en sommertur. 
Kl. 4 om morgenen havde vi været paa Nordkap 1 straalende veir 
og havt det pragtfulde syn at se udover et hvidt skoddehav saa langt 
øiet kunde række. Bare paa et enkelt sted blinkede ishavets blanke 
flade af og til igjennem, overalt ellers var det dækket af et tæt lag af 
frosttaage. Det mindede om de billeder, der fremstiller udsigten fra en 
ballon, som svæver over et skylag, ingen skarp horizont, ingen jevne 
flader, alting svævende, ubestemt og hvidt. Og klarveiret holdt sig. 
Da vi havde kravlet ned fra kappet igjen, beundret den rige flora 
langs veien, skrevet lærde navne paa endel botaniske minder, der i 
presset tilstand skulde følge sine eiermænd til »das grosse Vaterlande 
og Californiens vinhaver, anstrengt os i et par timer for at faa draget 
op en 10—15 torsk og hyser — ja, saa gik vi endelig tilsengs paa den 
tid, skikkelige folk ellers pleier stige ud af dynerne. Og da vi ud paa 
eftermiddagen atter kom paa dæk for at begynde en ny nat, trængte 
vi nok baade klarveiret og den friske ishavsluft for at faa livsaanderne 
igang igjen — man lever intenst paa de høie breddegrader. 
Men den friske havluft var ikke af saa ret lang varighed; da den 
tyske professor, som reiste for at studere midnatssolen mythologisk, ende- 
lig havde faaet sit ønske opfyldt, at se solen stige op fra horizonten 
akkurat kl. 12, da piben var tændt efter den sene aftensmad og tyskerne 
var begyndt at vakle mellem den halve øl og toddyen, da fyldtes vor 
næse af dufter, som mindede betydelig mere om pudretfabriken end om 
ishavet. Det var en væmmelig stank, som blev gjort til gjenstand for 
de allerforskjelligste tydninger, men som uden at ænse dem det ringeste 
bare blev sterkere og sterkere. En halv times tid senere kastede vi 
anker udenfor Sørvær, hvor hvalfangerselskabet »Finmarken« har sit 
I 
