3 
- 
nen ved Sørvær er lidt vreden og grund, saa baadene ikke gaar helt 
ind. De piber kun, naar de kommer ind med fangst; saa ror der en 
baad med 2—3 mand ud fra fabriken og bugserer hvalen ind 1 fjæren, 
lige nedenfor etablissementet. 
Hvalfangerselskabet »Finmarken<« har for tiden to fangstbaade; igaar 
havde den ene af disse, »Frey«, været inde med to hvaler, den ene 
efter den anden, idag bragte den samme baad atter fangst. »Freyc saa 
derfor ud til at have held med sig, og jeg besluttede mig, straks jeg 
hørte piben, til at være med ud. I en fart kom jeg bort til etablisse- 
mentets bestyrer, der med stor forekommenhed gav den fornødne 
tilladelse, og ti minuter efter, ved 6-tiden om aftenen, var jeg ombord 
paa »Freys< og paa vei udover igjen. Saasnart en hvalfanger bare har 
faaet afleveret sin fangst og, hvis det er nødvendigt, taget ind lidt kul, 
bærer det tilhavs igjen, uanseet om det er tidligt eller sent, dag eller 
nat. Kun hver lørdagaften lægger baaden op — loven om søndagshvile 
overholdes strengt — og saa naar det er ordentlig uveir og søgang. 
Hvalfangerbaadene som de anvendes 1 Finmarken er temmelig smaa 
dampbaade (af 20—37 tons drægtighed) med kraftige maskiner (ca. 30 
hestekræfter); jo mindre de er, desto bedre skikket synes de at være 
til at forfølge ialfald de mindre hvalsorter, desto lettere manøvrerer de, 
desto fortere kan de snu, naar hvalen forandrer retning. Og synderlig 
store behøver de jo ikke være, da de aldrig har nogen last, men kun 
trænger plads til maskine, til kul og til en gruelig mængde »harpunline<, 
tyk som en ordentlig arm. »Frey« var en skarpbygget, net liden baad, 
saavidt jeg husker af et par og tyve meters længde, med to lave master 
og en besætning af 8 mand. 
Den vigtigste mand ombord er skytten, som hans beskedne titel 
lyder. Han er skibets fører 1 »fredstide«, hvad der forresten har mindre 
betydning; men han er fremfor alt den, der leder jagten, naar man har 
faaet øie paa hval, og den, der staar for kanonen. Af hans snarraadighed, 
raskhed og sikre haand afhænger det næsten helt og holdent, om et 
fartøi skal gjøre god fangst eller ei, og en god skytter er derfor i frem- 
trædende grad »en god ting« for et hvalfangerselskab. Og da nu gode 
og øvede skyttere ikke vokser paa træer, saa er det vistnok ikke faa 
intriger der spilles mellem de forskjellige selskaber for at faa fat i en 
bekjendt størrelse paa dette omraade. En selvfølge er det da ogsaa, 
at skytten har, foruden god hyre ogsaa betydelig andel i fangsten. 
Skytten paa »Frey<« havde saaledes mellem 20 og 30 kr. for hver hval, 
I k 
