8 e 
ikke længe, før de ogsaa kjendte hver enkelt hval og vidste, om det 
var den største og fedeste af dem eller en af de mindre, som kom op, 
naar en ryg viste sig over vandet. For mig landkrabbe var det vanske- 
ligere at faa rede paa dette, det var jo næsten altid bare en enkelt 
hval, der var oppe ad gangen, og da viste dens hvælvede sortglinsende 
ryg sig kun et kort øieblik. 
Hvalerne fik fart paa sig, de merkede, de var forfulgte, men holdt 
alligevel ganske godt sammen og løb i regelen i samme retning, et 
stykke fra hinanden. Ofte var vi helt indpaa dyrene, midt inde 1 flok- 
ken og bare en halv snes favne fra den nærmeste ryg. Men før skytten 
kunde faa rettet kanonen, var ryggen borte igjen, og saa dukkede dyrene 
pludselig op langt borte, i en ganske anden retning end den, i hvilken 
vi havde dampet afsted. Saa var det at snu fartøiet indtil vi atter 
nærmede os flokken, der blev kommanderet halv fart igjen, og vi listede 
os langsomt fremover, alle mand med opmerksomheden stivt fæstet paa 
styrbords boug, hvor hvalerne sidst havde været oppe, i spændt forvent- 
ning om nu endelig at komme i saadan stilling til en af dem, at vi 
kunde faa skud. Og naar saa dyrene havde været saa længe borte, at 
de sikkert snart maatte op igien, saa viste der sig ogsaa ganske rigtig 
en ryg —- men paa bagbord side. Kanonen rundt! Men hvalen var 
fortere, ryggen var borte igjen før der var tale om at faa sigte, og I 
samme øieblik var de to andre rygge oppe paa styrbords boug, men 
forsvandt igjen med en hvislende lyd saa hurtig, at man næsten ikke 
vidste, om det bare var indbildning. 
Slig gik jagten fra kl. elleve til kl. to, fuld af stadig spænding og 
stadige skuffelser. Hvalerne er ikke sene i sine bevægelser, naar skibet 
er efter dem; de kjender af lang erfaring hvor farligt det stølende uhyre 
er, og mange er ogsaa blevne saarede af harpuner og derved gjort endnu 
ræddere. Det var netop tilfældet med det ene af de dyr, vi forfulgte; 
den havde paa den ene side en hvid flænge efter et streifskud og havde 
visselig meddelt sine smertelige erfaringer til kammeraterne og givet dem 
del 1 sin frygt. 
Og selv om dyrene ikke er saa opskræmte som nu for tiden, især 
ude i sæsonen, naar de mange fangstfartøiers stadige jagt har faaet sat 
skræk i dem, vil det altid være en vanskelig sag at komme en flyg- 
tende hval paa skud. Kanonen bærer ikke langt; harpunen er tung og 
krudtladningen liden, saa der nødig skydes paa mere end 10—15 favne, 
