9 
og helst paa endnu kortere hold. Og at skyde paa en hval, der svøm- 
mer ret for bougen i samme retning som skibet, er oftest et faafængt 
arbeide, da harpunen let glider af paa den buede ryg, som under sin 
raske bevægelse vilde afgive et daarligt sigte, selv om skibets bevægelse 
ikke gjorde opgaven endnu vanskeligere; og midt paa havet ligger jo ikke 
fartøiet stille, om veiret er noksaa roligt. Helst sigtes der paa siden af 
hvalen, saa harpunen kan trænge ind mellem ribbenene, men for at 
komme i den stilling til de hurtige dyr og samtidig nær nok, trænges 
der ofte en lang jagt og en god portion taalmodighed. 
Efter mere end tre timers uafbrudt jagt indtraf endelig det heldige 
tilfælde; skjønt hvalens stilling ingenlunde var særlig god, fyrte dog 
skytten, som nu var begyndt at tabe taalmodigheden, og harpunen med 
den opskudte line for ud. Hvalen skjød imidlertid under som om ingen- 
ting var hændt, alt var stille, skytten bandte lidt i skjegget over sin formodede 
bom og stak ærgerlig hænderne dybt ned i lommen. Da kom pludselig 
bæstet op nogle faa favne fra stævnen, væltede sig halvt ud af vandet 
og piskede med halen, saa skumsprøiten skyllede ind over bougen, mens 
der fra saaret, hvor harpunen havde boret sig ned, flød ud en lyserød 
blodstrøm, der blandede sig med det hvide skum. Det stod paa et 
øieblik, saa skjød det saarede dyr atter tilbunds, bougen truede med at 
skjære under, der maatte gives ud mere line, spillet raslede saa hurtig 
som mulig, men alligevel stod linen spændt som en violinstreng, og 
skuden blev trukket afsted i rasende fart, som om maskinen havde været 
i fuld gang og vel saa det, skjønt den i virkeligheden havdé gaaet med 
halv fart under den sidste del af jagten og var stoppet aldeles, da 
skuddet faldt. Da der var løbet ud en hundrede favne line, foruden 
den opskudte, sagtnedes hvalens fart noget, og trossen stoppedes. Men 
endnu reiste vi med hvalskyds i adskillige minuter, og det ganske hurtigt, 
idet dyret snart gik under, snart atter kom op til overfladen for at blæse 
og snart strammede linen, snart sagtnede farten, saa den slappedes for 
et lidet øieblik. Efter nogle minuters forløb begyndte dyret at »blæse 
blod<, skumsprøiten, der stod ud af blæsehullet, blev mere og mere 
rødfarvet, mellemrummene mellem hver blæsning kortere, og farten 
sagtnede lidt — alt sikre tegn paa, at dyret — tiltrods for, at granaten 
tydeligvis ikke var sprungen — var farlig saaret. Linen blev nu hævet 
