43 
ogsaa samtlige fuldt belagte, saa der var mellem 750 og 800 spedalske 
afsondrede i dem. Den heldige følge af denne afsondring ventede ikke 
med at indfinde sig, idet sygdommen lige fra den tid, stiftelsetne blev 
tagne i brug, jevnt har aftaget i hyppighed. Mens vi i 1856 havde om- 
trent 3000 spedalske i landet, har vi nu ikke mere end 1000. - Indlægget 
i vore stiftelser har altid været frivilligt. Først i de senere aar er indført 
den forandring, at mens fattige spedalske før lagdes i lægd, er dette nu 
forbudt for at hindre den mulige smitte, og disse patienter maa ind- 
lægges paa hospitalerne. 
Endelig har vi i 1885 faaet en ny lov, som det kan være tjenligt 
at sige nogle ord om, da den har været gjenstand for adskillig ublid 
bedømmelse. Den fastsætter, at sundhedskommissionen eller herredssty- 
relsen kan paalægge den spedalske, hvis han vil leve hjemme, at have 
sin egen seng og forresten at leve saavidt muligt adskilt fra husets eller 
gaardens øvrige befolkning. Kan eller vil den spedalske ikke rette sig 
herefter, staar det i herredsstyrelsens magt at paalægge ham eller hende 
at lægge sig ind i en af statens stiftelser. Egtefolk kan man dog ikke 
skille ad uden deres eget samtykke; skulde herredsstyrelsen dog finde 
saadant nødvendigt, maa den have amtmandens approbation, efter at 
sognepresten har udtalt sig om tilfældet. 
Meningen med denne lov er altsaa den, at enhver herredsstyrelse 
har det 1 sin magt at afgjøre, om den vil have spedalske i bygden eller 
ei; den er ikke tvungen til at gjøre noget, men har kun myndigheden hertil, 
hvis den selv finder det tjenligt. Det er altsaa en meget demokratisk 
foranstaltning, idet det blir folkets egen sag at tage sig af sygdommen, 
og det kan det gjøre, uden at det koster kommunen noget, idet staten 
betaler alle udgifter. De spedalskfrie egne af landet træder altsaa 
hjælpende til overfor denne landeplage. 
Spedalskheden har i det hele kostet landet mange penge, og derfor 
er der i de senere aar gjentagne gange kommet frem forespørgsler i vor 
nationalforsamling, om ikke udgifterne i anledning denne sygdom nu 
kunde indskrænkes, da sygdommen er saa betydelig aftaget, og man 
har talt om at sløife en eller flere af vore anstalter. 
Jeg tror, dette vilde være en daarlig politik. Intet i denne verden 
koster saa mange penge som sygdom, baade ved det tab 1 arbeidskraft 
og ved det direkte udlæg, den foranlediger. Spedalskheden har uden 
tvil været et af de største nationaltab, vi har havt at lide under, ved 
den masse mennesker, den har gjort arbeidsudygtige. Skjønt pengetabet 
