48 
Koldewey-ekspedition 1 1869. Kapt. Knudsens færd har allerede 
af denne grund adskillig interesse, og da den tillige giver et godt og 
nøgternt billede af sælfangsten 1 disse kolde egne med deres eiendom- 
melige dyreliv, aftrykker vi med velvillig tilladelse af »Geografisk Tids- 
skriftes redaktør den større del af kapt. Knudsens beretning. 
»Da jeg paa grund af uheldige veirforhold,« skriver kapt. Knudsen, 
»maatte anse den almindelige fangst for endt, og da jeg havde læst 
nogle ekspeditionsberetninger fra Grønlands østkyst, 1 hvilke der gaves 
oplysninger om, at man havde seet hvalros og blaasæl, bragte dette mig 
paa tanken om, at der muligens kunde være noget at gjøre der. Paa 
egen haand at foretage et saadant skridt, der sandsynligvis ikke var for- 
bundet med saa liden risiko, med proviant kun for 2 maaneder og 600- 
tdr. kul, var maaske ikke saa rigtigt overfor mandskab, rederi og assu- 
randører, men ivrig efter at se et nyt fangstfelt og stolende paa lykken 
bar det endelig afsted ind gjennem isen den r1te juli. 
I begyndelsen var isen slæk, og der bar derfor raskt fremad, men 
senere kom vi ind mellem store, uoverskuelige isflader, og aabningerne 
var saa smaa, at vi med nød kunde bane os vei; ja vi forsøgte ogsaa 
engang at komme tilbage, men isen klemte sammen og sperrede os til- 
bageveien. Vi havde altsaa ingen anden udvei end at holde ved, hvad 
enten vi for stedse skulde blive udelukkede fra yderverdenen eller senere 
ved heldigere vind- og isforhold atter kunde naa til klarvandet. Efter 
at have gaaet gjennem nogle trange laase og passeret isskruninger, der 
ragede flere favne i veiret, fik vi slækkere is og Grønland isigte, og om 
morgenen den 16de juli kom vi ind under land efter at have gaaet 
igjennem et isbelte paa 60 mil og uden andet uheld end at have faaet 
knust en baad. Her fik vi det første indtryk af sommeren med stille, 
solskin og 20% varme, hvilket var ret behageligt for os, der i saa lang 
tid havde været vante til kulde, sne, taage og raat veir. 
Landet her med sine høie, snebedækte toppe saa overmaade vildt 
ud; langs kysten laa store isfjelde, af hvilke jeg talte 23. Vi løb nu i 
klarvande, isen var bag os, og under land var der kun nogle drivisflager. 
Ved hjælp af loddet vovede vi os helt til stranden. I et dalføre et 
stykke fra os var der en grøn slette, hvor der vrimlede af dyr, rener 
og moskusokser; en isbjørn gik længere oppe nok saa forsigtig. 
Stemningen ombord begyndte nu at blive livlig. Mandskabet, som 
under de sidste dages seilads gjennem isen havde været noget nedstemt, 
begyndte nu at fryde sig i naturen og vilde gjerne have gjestet saavel 
