49 
bjørn som rener og moskusokser. Vi havde imidlertid ikke tid til saa- 
dant, thi hvalrossen var vort maal, og afsted bar det. Nogle blaasæl, 
som faldt i vor vei, blev tagne. Kl. 4 em. opdagede jeg hvalros paa 
land. Denne efterretning kom uventet, thi faa havde tænkt sig, at vi 
her skulde træffe noget saadant. Alt blev gjort klar for fangst, og kl. 6 
begav 36 mand sig i land for efter en mils spadsertur at angribe hval- 
rosser. Det tog sig særdeles smukt ud den deilige sommeraften, hvor 
solen stod høit paa himmelen, at se den lille skare spadsere langs fjeld- 
skrenterne, bevæbnet med rifler, lanser og hakker for at angribe disse 
dyr, der sikkert aldrig havde seet en saadan fiende. 
Kl. 10 aften naaede folkene stedet, som vi senere kaldte »Heklas 
Hvalrosnæs<. Efter en kort rast efter marschen begyndte angrebet. Skud 
paa skud hørtes, snart var alt indhyllet i røg, skrig og spektakel saavel 
fra forsvarere som angribere hørtes, og efter en halv times forløb var 
100 hvalrosser blevne dræbte; de, der undslap, kom med hæslige brøl 
fartøiet imøde, der bragte baadene til mandskabet, for at jagten kunde 
fortsættes i vandet. Nu blev der liv for alvor; baadene løb omkap, og 
enhver anstrengte sig til det yderste for at faa dyrene fast for derpaa 
at foretage en ufrivillig skyds, saa vandet skummede om baadene. 
Hammerfestningerne viste sig her som rigtige krigere paa dette felt, og 
den ene hvalros efter den anden bragtes i land, dog ikke altid saa let, 
thi efter en ufrivillig bugsertur vendte dyret sig ofte om for med sine 
lange tænder at gjennembore baaden eller forsøge at faa den kæntret. 
Andre hvalrosser kom ogsaa til, og enten af nysgjerrighed strakte de 
sine skrækkelige ansigter over baaden, eller ogsaa fordi de vilde hevne 
sine ungers eller kammeraters fald. Baadfolkene maatte stadig være 
opmerksomme herpaa og altid parate med lansen for at fri baadene 
eller aarerne, som de ofte bankede i splinter. 
Hyvalrossen, der er indtil seksten fod lang og har et forholdsvis 
tykt, kluntet legeme med to indtil tredive tommer lange tænder, er et 
merkeligt dyr, og jeg forundrede mig mange gange over dens klogskab. 
Den fører hyppige krige baade paa land og i vandet, og med sine store 
tænder hugger den ubarmhjertig løs paa modstanderens tommetykke hud 
eller brækker tænderne af, saa man ofte træffer hvalrosser med ganske 
korte eller slet ingen tænder, hvilket maa være meget ubehageligt for 
dyrene, da tænderne bruges til at opgrave føden, muslinger, fra bunden. 
Hvalrosserne lever i almindelighed i flokke og hele familier sammen, 
han, hun og indtil tre aars Unger. De gamle, især moderen, verner om 
4 
