61 
forsker, at den virkelige aarsag til fænomenet er, foruden vanddampen, 
ogsaa den i lufthavet opløste 0zon, en gasart af samme kemiske sam- 
mensætning som surstoffet, men med noget forskjellige egenskaber.  Ozon 
i fortættet, flydende tilstand har en dybt indigoblaa farve, og opløst i 
luften meddeler den denne en lignende, om end langt svagere tone. 
Qzon er altid i ringe mængde tilstede i atmosfæren, og den nævnte 
forsker mener altsaa, at denne ringe mængde har den væsentligste andel 
1 himmelens blaa farve. 
Blomster som næringsmiddel. Det er bekjendt nok, at flere 
slags blomster og blomsterdele anvendes som kryderi; vi nævner blot 
kapers og safran. I det nordlige Indien anvendes blomsterne af en 
art af slegten calligonum ikke som kryderi, men som virkeligt nærings- 
middel, efter hvad den botaniske direktør for Nordindien meddeler. 
De spises enten alene, med kryderier og salt, eller sammenbagt med mel, 
I Frankrige, Norditalien, Savoyen og Schweitz anvendes blomsterne 
af robinia pseudacacia paa lignende maade. Det bekjendte smukke 
træ (hos os almindelig kaldet »acacia«) bærer lange klaser af hvide 
blomster, der er meget søgte, særlig blandt den fattigere befolkning, og 
i store mængder bringes tiltorvs. De indbages 1 regelen 1 en meldeig, 
til en ret der gaar under navn af baignets aux acacias. 
I samme forbindelse kan nævnes, skjønt det ikke er noget egentlig 
næringsmiddel, at der fra Nizza udføres store mængder indsukrede 
violer, 1 Frankrige et yndet sukkertøi. 
Ruslands civilisatoriske gjerning i Midtasien. I sin beskriveise 
af de russiske afsendingers reise 1 Afghanistan og Bokhara 1 aarene 1878 
og 1879, beretter den dem ledsagende militærlæge dr. G. L. Jawor- 
skij om, hvorledes han paa reisen fra Taschkent til Samarkand tog 
fra den smudsige by Tschinas, der ligger ved floden, Syr Darja, til 
Dschisak. Denne lille by er i høi grad hjemsøgt af Centralasiens 
svøbe, guineaormen, paa persisk rischta, filaria medinensis, en over- 
ordentlig (indtil 4 å 5 m.) lang traadorm, som indkvarteret i menne- 
skets cellevæv fremkalder ondartede bylder. Imellem disse to smaa- 
byer er der en veilængde af rigelig 120 kilometer. Veien gaar her 
over en sort, fed jordbund, som er egen for hele den store, udstrakte, 
uoverseelige steppe, af hvilken denne triste vei gjennemskjærer en 
del. Den største del af aaret sees denne store flade, der i som- 
mermaanederne er som en mægtig glødende ovn, som en ensfarvet gul- 
