Plan til en ny polarekspedition. 
Ikke blot i vor tid, men til alle tider har norden i sterk grad 
sysselsat menneskets interesser. Har syden trukket vindelysten, saa har 
norden fremfor alt trukket fantasien. Dette store ukjendte fik huse 
mange af folkenes, saavel eskimoens som europæerens, fabelvæsner; der 
levede vel vore forfædres rimthurser 1 Niflheim, ligesom grækernes 
hyperboræer c. a., Ja 1 nærheden af polen skulde lige til den sidste tid 
en yderst merkelig arktisk race have levet, hvorfra eskimoerne bl. a. 
nedstammede. 
Sydfra kom sikkert nok mennesket, men færden gik stadig mod 
nord, mod det store ukjendte. 
Allerede i oldtiden drog fønikerne ud af Middelhavet og nordpaa 
«il et land, de kaldte Thule, som for den historiske verden dengang var 
jordens yderste grænse. Men denne grænse blir stadig udvidet, det 
store ukjendte blir stadig rykket mod nord, og fønikernes Thule ind- 
tager 1 vore dage en beskeden plads langt sydpaa, 1 den velkjendte del 
af jorden; antagelig var det Shetlandsøerne eller noget lignende, og fø- 
nikerne kan ikke engang gjøre krav paa at regnes for de første arktiske 
reisende. 
De, som her er foregangsmændene — naar vi ikke regner Åsiens 
og .Amerikas polarfolk med — det er vore forfædre. I sine smaa skuder 
befor de for mere end 1000 aar siden det nordlige Atlanterhav, op- 
dagede Island, bebyggede det, opdagede saa senere Grønland og Vin- 
land (Amerika). Men de gik ogsaa mod nord. Allerede omkring 890 
fortælles det 1 kong Alfred af Englands bog om nordmanden 
Othar, at han foretog en reise mod nord langs Norges kyst, og efter 
alt, hvad vi kan forstaa, reiste han rundt Nordkap og henimod Hvide- 
havet. Han reiste, som han selv siger, dels for at undersøge betingel- 
serne for hvalrosfangsten, dels af ren geografisk interesse. 
