66 
Adam af Bremen beretter om Harald Haardraade, at han foretog 
en reise ud 1 havet mod nord for at undersøge, hvad der fandtes der; 
og det tilføiles, at det var med nød og neppe, han kom tilbage igjen, 
da han holdt paa at styrte 1 det store svælg, som skulde findes der nord. 
Formodentlig staar vel dette svælg 1 forbindelse med vore forfædres 
ginungagap. Hvor langt han kom, ved ingen; og hvorvidt han kan 
regnes som den første polarfarer, er vel tvilsomt. Han synes dog at 
have reist for en væsentlig del af rent videbegjær eller, som man nu 
vilde kalde det, videnskabelig trang. 
Nordmændenes færden i de arktiske egne havde for efterverdenen 
liden betydning, den indledede ingen ny æra 1 polarforskningens historie. 
Denne kommer først senere og udgaar fra England, som i 1517 
udsendte den berømte venetianer Sebastian Cabot. Han forsøgte 
nordenom Amerika at finde en vei til Kina og Indien. Han kom 
antageligvis ikke længere end til Hudsonbugten, men dermed var veien 
brudt, og den nye fase i polarforskningens historie, som gaar lige ned 
til vore dage, var indledet. 
Efter Cabot kommer en lang række opdagelsesreisende. Det ene 
aar efter det andet udsendtes ekspeditioner for at finde veien snart 
nordenom Amerika til Kina og Indien (nordvestpassagen), og snart 
nordenom Asien til de samme lande (nordostpassagen), undertiden ogsaa 
for at finde en vei direkte over polen sammestedshen. 
Det var handelsinteresser, som drev disse foretagender. Man 
drømte om en gjennemfart paa et aabent polarhav, en nordre vandvei 
til østens rigdomme. Denne var, som en engelsk forfatter udtrykker 
sig, for de engelske sømænd, hvad , The Holy Grail* (det hellige skrin) 
var for kong Arthurs riddere ved det runde bord, den var gjennem 3 
aarhundreder den skjulte skat, som deres fantasidrømme foregjøglede 
dem, men som ingen fandt; og de arktiske have har været kirkegaarden 
for mange sømænds fagre drømme om berømmelse og rigdom. Overalt 
tørnede deres forhaabninger mod polarhavets drivismasser. 
Men om end ikke disse mange polarfærder gav guld som ventet, 
saa gav de det, som for efterverdenen har iangt mere værd, de bragte 
udvidelse af vore kundskaber. 
I vore dage er haabet om 1 de arktiske egne at vinde rigdom traadt 
i baggrunden, men saa er til gjengjæld følelsen af den videnskabelige 
betydning af disse undersøgelser bleven saa meget sterkere. 
Jeg skal ikke trætte læserne med nogen oversigt over oksene 
historie, det vilde føre os for langt. De polarfærder, som er gjort, har 
