or 
have været en smeltet masse. Naar denne masse afkjøles, maa den 
trække sig sammen. Jordskorpen maa folde sig og briste; brudstykkerne 
drages ned af tyngden, og strandlinierne forskyves af denne grund. 
Imidlertid er det et spørgsmaal, om denne lære strækker til forat 
forklare kjendsgjerningerne. 
I det sidste tidsafsnit, den saakaldte kvartære tid, er store dele at 
fastlandene under høiere bredder, baade paa den nordlige og sydlige 
halvkugle, stegne i forhold til havet; men under lavere bredder har lan- 
det i det store taget sænket sig. Det er ligesom jordens faste legeme 
har svulmet mod polerne og er sunket ind under linien. 
At det virkelig er landet, som er steget under høiere bredder, og 
at det ikke er havet, som har sænket sig, bevises paa det sikreste ved 
den omstændighed, at landstigningen har været saa ulige paa for- 
skjellige endog temmelig nærliggende steder, at det umulig kan forklares 
ved en sænkning af havstanden. De gamle strandlinier er ikke længere 
vandrette, naar de forfølges over større strækninger. Dette er bevist 
baade for Skandinaviens og Nordamerikas vedkommende. 
Afkjølings- og sammentrækningslæren er neppe istand til at forklare 
en saadan stigning under høiere og sænkning under lavere bredder. 
Men der er en anden lære, som gjør dette forstaaeligt. 
Sol og maane tiltrækker havet og frembringer en flodbølge, som 
gaar 1 en retning, der er modsat jordens aksedreining. Ved flodbølgens 
rivning mod havbunden og kysterne sinkes saaledes aksedreiningen, 
ganske som et dreiende hjul sinkes 1 sin bevægelse, naar der er en hin- 
dring tilstede. Der er sandsynligvis ingen kraft, som virker paa langt 
nær saa sterkt til at ændre aksedreiningens eller »stjernedagens« længde 
som flodbølgen. Stjernedagen bliver derfor 1 tidernes løb stadig længere 
og længere; og der er god grund til at antage, at den for mange mil- 
lioner aar tilbage var mange timer kortere end nu. 
Enhver del af jordlegemet, som ikke ligger i selve omdreiningsaksen, 
bliver saaledes engang 1 hver stjernedag ført rundt i en kreds. Men 
stoffet er, som fysiken lærer, »trægt«, d. v. s. det kan ikke ændre sin 
bevægelses retning uden ved paavirkning af en kraft. Enhver af jord- 
legemets mindste dele har til enhver tid en bestræbelse efter at bevæge 
sig 1 den øieblikkelige bevægelses retliniede fortsættelse. Det samme 
merker vi, naar vi slynger en sten rundt, bundet til en snor. Snoren 
strammes, fordi stenen stadig stræber efter at fare ud 1 en retliniet bane. 
Skjønt denne stramning af snoren kun skyldes stoffets træghed, ser det 
gå 
