102 
Iagttagelserne viser, at jordskjælv er hyppigere i visse egne end i 
andre. Og det er ogsaa ganske naturligt, at saa maa det være. Thi 
i egne, som nylig har undergaaet større stigning eller sænkning, er 
spændingen forbrugt, og saadanne egne bør være mere forskaanet for 
jordskjælv end andre, hvor der endnu er et fond af ikke udløst spæn- 
ding. dJordskjælv er heller ikke lige hyppige til alle aarstider. De fleste 
jordskjælv indtræffer i den nordlige halvkugles vinter, (naar altsaa jorden 
er ] solnære), ved springflodtider og ved lavt lufttryk. Slige smaa 
ændringer af kræfterne er vel neppe 1 og for sig nok til at fremkalde 
jordskjælv. Men naar vi erindrer, at jorden mangesteds paa grund af 
stjernedagens forlængelse er spændt nær grænsen for sin modstands- 
evne, saaat der kun skal en ringe kraft til forat udløse spændingen, 
bliver det forstaaeligt, at jorskjælv kan være hyppigere under de oven- 
nævnte forhold end ellers. 
Det, som frembringer spændingen, er efter dette altsaa stjernedagens 
forlængelse. Og stjernedagen længes paa grund af flodbølgens rivning 
mod havbunden og kysterne. Og i den saaledes spændte jord kan, paa 
de for tiden svageste steder, smaa kræfter, saadanne som en vekslende 
afstand af sol og maane o. 1., udløse spænding og bevirke jordskjælv. 
Men flodbølgens styrke er ikke uforanderlig. Solens flodvirkning 
ændres nemlig noget med jordbanens form, saaledes at den tiltager, naar 
jordbanen bliver mere aflang. Deraf følger atter, at stjernedagen ikke 
altid længes lige hurtig. Den tiltager noget hurtigere og spændingen i 
jordens indre vokser altsaa ogsaa noget raskere, naar jordbanen bliver 
mere aflang, end naar den nærmer sig til kredsformen. 
Qg naar jordbanen bliver mere aflang, virker ogsaa de udløsende 
kræfter til sine tider voldsommere. Afstanden fra solen i solnære bliver 
da langt mindre; den kan blive indtil 1 million mil mindre. Styrken 
af springfloden, d. v. s. solens virkning under denne, bliver større, og 
det samme gjælder vel ogsaa ændringerne af lufttrykket. 
Da saaledes ikke alene spændingen, naar jordbanen har en mere 
aflang form, vokser noget raskere, men da ogsaa til samme tid de udlø- 
sende kræfter virker voldsommere, synes det rimeligt, at det væsentlig 
maa være, naar jordbanen er mest aflang, at den faste jords formfor- 
andringer foregaar. Og dersom vi altsaa tør slutte os til fortiden og 
fremtiden fra de i nutiden virkende kræfter, den eneste maade, hvorpaa 
