100 
og en veksling af slige lag med ferskvandslag kræver ikke store forskyv- 
ninger af strandlinien til sin forklaring. 
Kun i sterkt foldede fjeldkjeder finder vi egte dybvandsdannelser fra 
tertiærtiden, og kun i slige kjeder er tertiære havdannelser hævede 
til store høider over havet. Men foldningen af lagene er indskrænket 
i omfang, og de unge tertiære fjeldkjeder hører vistnok til jordens mæg- 
tigste fjelde, men i forhold til hele jorden er de kun at betragte som 
ubetydelige rynker. 
De store stigninger og sænkninger gjentager sig først efter lange 
mellemrum af tid. De er følgen af spændinger, som har ophobet sig 
ved stjernedagens forlængelse gjennem tidsrum, som svarer til hele tids- 
aldre af lagrækken. 
I de tider, da havet havde stor udbredelse under høiere bredder, 
maa man antage, at jorden afveg mere fra den til stjernedagens længde 
passende form end ellers. Under disse tider var det, at de store 
spændinger opdyngedes, som senere udløstes ved store stigninger og 
sænkninger af den faste jord. Under disse tider havde skorpen mange 
svage punkter. Jordskjælv var hyppigere og de vulkanske kræfter ster- 
kere end ellers. Og saalænge den faste jord ikke i væsentlig grad gav 
efter, steg havet langsomt under høiere bredder og sank under lavere. 
Under den langsomme stigning tærede havet med sin brænding paa 
kysterne, og store flader dannnedes, idet strandlinierne langsomt seg ind- 
over fastlandet. Og dette viser, hvor langsomt og umerkelig strand- 
linierne rykkede frem. Og det er netop, hvad vi skulde vente, ifald det 
var stjernedagens forlængelse, som bragte havet til at stige. Men den 
derpaa følgende stigning af den faste jord synes at have gaaet forholds- 
vis hurtig. Dette er ogsaa en omstændighed, som taler for rigtigheden 
af den her fremsatte lære. En stigning af havet under høiere bredder 
af 1—200 meter vilde bevirke store ændringer i fordelingen af land og 
hav. Thi betydelige dele af den nordasiatiske og mellemeuropæiske 
slette ligger lavere end 200 meter. 
Det følger ikke af vor lære, at de større formforandringer skal 
være samtidige overalt. Det er tvertimod rimeligt, at strandliniernes 
forskyvning vil finde sted ikke blot paa forskjellig vis, men ogsaa til 
forskjellig tid under forskjellige bredder, fordi trykket stiger 1 forskjellig 
grad efter breddegraden. I den miocæne tid (den mellemste del af den 
sidste af de to tertiære tidsaldre) foregik større stigninger under midlere 
bredder. I begyndelsen af den nuværende tidsalder (kvartærtiden) ind- 
