108 
Og denne forklaringsmaade lader istiden uforklaret. Vi maa derfor se, 
om vi ikke muligvis skulde kunne aflede de store ændringer af veirlaget 
af ændringer i fordelingen af land og hav. 
Ændringerne af veirlaget under tertiær- og kvartærtiden synes at 
have været størst under høiere bredder og større 1 egnene om det nord- 
lige Atlanterhav end i egnene om det nordlige Stillehav. Istiden var saa- 
ledes langt mere udpræget 1 det østlige Nordamerika og i Vesteuropa end i 
«det vestlige Nordamerika og det østlige Asien, og omvendt synes det, efter 
de hidtil fundne forsteninger at dømme, som om det milde veirlag, der raa- 
dede i tertiærtiden under nordlige bredder, var mere udpræget i egnene om 
«det nordlige Atlanterhav end i dem, der ligger ved det nordlige Stillehav. 
Atlanterhavet er aabent mod nord, og den varme strøm sætter op 
i Ishavet og beskyller Spitsbergens og Novaja Semlias kyster. Men 
Stillehavet er afstængt mod nord ved det grunde Beringshav og det 
smale Beringstræde. Ingen varm strøm kan her trænge ind 1 Ishavet. 
Den mægtige virkning af disse forhold viser sig i varmeliniernes 
(»isothermernes<) forløb. I det nordlige Atlanterhav bøier de som tun- 
ger mod nord, men ved Beringstrædet løber de langsmed breddegraderne. 
Det er saaledes klart, at der ikke behøves nogen saa særdeles be- 
betydelig forandring 1 fordelingen af land og hav for at bevirke en 
grundig ændring af polaregnenes og de høiere nordlige bredders veirlag. 
Foran indgangen til de nordlige have ligger vulkanske linier. Alaskas 
og Aleuternes vulkankjeder strækker sig tversover det nordlige Stillehav 
fra fastland til fastland. Og den vulkanske linie fra Skotland over 
Færøerne til Island løber langs en undersøisk banke med forholdsvis 
ringe dyb tversover Atlanterhavets nordlige del. 
Slige vulkanske linier er svaghedslinier 1 jordskorpen, hvor vi er 
berettigede til at forudsætte større forandringer end ellers. Hvilke store 
-ændringer er der f. eks. ikke foregaaet i Middelhavet 1 det sidste afsnit 
af jordens udvikling! 
Færøernes og Islands planter, tildels endog Grønlands, tyder paa, 
at de engang, enten 1 den sidste del af tertiærtiden eller senere, har 
været landfaste med Europa. Færøerne og Island har ganske samme slags 
planter som Europa, og det er ikke let at forstaa, hvorledes alle disse 
planter skulde kunne vandre over havet til disse fjerne øer. Dersom 
«den undersøiske banke, hvorpaa disse øer ligger, hævedes over havet, 
saa vilde den varme havstrøm udestænges. Nordatlanterhavet vilde blive 
et ishav, og de tilstødende lande vilde sandsynligvis faa en istid. Dette 
