109 
er efter min mening den rimeligste forklaring af istiden i norden; at der 
har været to og maaske flere istider, turde være en følge af, at den engang 
dannede indlandsis vokste og minkede, eftersom jordbanens form ændre- 
dredes, og nedbøren 1 de isdækte lande vekselvis aftog og tiltog. 
Dersom lignende ændringer har foregaaet ved Beringstrædet eller 
ved Alaska, dersom baade Stillehavet og Atlanterhavet samtidig kunde 
sende mægtige varme strømme ind 1 Ishavet, og det koldere vand kunde 
strømme ud fra dette baade paa Amerikas og Asiens østlige kyster, kan 
det neppe betviles, at veirlaget omkring polen vilde i høi grad forbedres. 
Vi ved ogsaa, at der har været en stor landstigning 1 polaregnene under 
den kvartære tid, og vi ved, at under visse dele af tertiærtiden stod 
Ishavet 1 langt mere aaben forbindelse med de varme have. Det er 
sandsynligt, at de stedfundne forandringer i fordelingen af land og hav 
i forening med de ændringer af veirlaget, som mere ligetil følger af 
ændringerne af jordbanens form, vil vise sig tilstrækkelige til at for- 
klare de ændringer 1 veirlaget, hvortil tertiær- og kvartærtiden var vidne. 
Det er ialfald en tanke, som fortjener en indgaaende prøvelse. 
Efter den her udviklede arskuelse skulde der være gaaet 3250000 
aar hen siden begyndelsen af tertiærtiden. Den ældste tertiære tidsalder 
(eocæn) varede 1450000 aar; den yngste (oligocæn, miocæn, pliocæn) 
varede lige saa længe, og siden kvartærtidens begyndelse skulde 350000 
aar være henrundne. Og tertiærtiden er kun den sidste af de geologiske 
tidsaldre. Vi kan da trygt sige, at der maa være gaaet mange millioner 
aar hen, siden de første planter og dyr saa dagens lys paa vor klode. 
Jeg har ovenfor søgt at vise, at de antagne kræfter er istand til at 
frembringe de stedfundne forandringer i den givne tid. Mange vil synes, 
at de angivne tidsrum er store. Men denne mening vil neppe mange 
naturforskere finde det unagen værd at bekjæmpe. Andre vil derimod 
anse dem for at være for smaa. Flere ting taler efter min anskuelse 
mod at antage større tidsrum. Mægtigheden af tertiærtidens dannelser 
er ikke saa stor, som man skulde ventet, ifald den havde varet i mange 
millioner aar. Og vor lære giver tidsrum, som stemmer godt med den 
sum af tid, som fysikerne (f. eks. W. Thomson) vil indrømme geolo- 
logerne. De stedfundne ændringer i fordelingen af land og hav og 
dannelsen af de høie fjeldkjeder kan alene fra et menneskeligt stand- 
