I IO 
punkt kaldes store forandringer. I forhold til hele jorden er de meget 
ubetydelige, og det et aldeles ingen urimelig antagelse, at smaa kræfter, 
som virker paa en stor masse, og som til og med paa svage punkter 
frembringer større virkninger end andensteds, i løbet af 2—3 millioner 
aar skulde være istand til at frembringe slige ændringer. 
Vi har seet, at smaa ændringer 1 fordelingen af land og hav kan 
frembringe store forandringer af veirlaget over store dele af jordens over- 
flade. MHeraf følger udstrakte vandringer og ændringer af dyr og planter. 
Er nu den angivne tid tilstrækkelig til alle de ændringer af dyre- og 
plantelivet, som foregik siden tertiærtidens begyndelse? Paa dette spørgs- 
maal er det ikke let at give noget bestemt svar. Dertil kjender vi for 
lidet til lovene for arternes forandringer, og vi ved for lidet om dyre- 
og plantelivets fordeling 1 de forskjellige tidsaldre. Men naar vi betæn- 
ker, at en mængde nye og afvigende former er dannet blandt husdyr 
og dyrkede planter 1 løbet af kort tid, at mange dyr og planter er ud- 
døde endog i den historiske tid og ofte meget hurtig, at der var patte- 
dyr og tokimbladede planter allerede længe før tertiærtidens begyndelse, 
saa synes det mig ingenlunde urimeligt, at tiden vil være tilstrækkelig 
ogsaa til de stedfundne ændringer af dyre- og plantelivet. 
Planeternes rotation. 
En nødvendig betingelse for, at man skal kunne undersøge om en 
planet dreier sig om-en akse, og isaafald bestemme rotationstiden og 
aksens beliggenhed, er at der paa planetens overflade viser sig pletter 
eller andre uregelmæssigheder. Jo længere disse holder sig synlige, desto 
nøiere faar man ogsaa rotationstiden bestemt. Hidtil var det kun tre 
planeter (foruden jorden) hvis omdreining man havde nogenlunde sikker 
rede paa. Bedst kjendt er forholdene paa Mars, hvor man 1 vor tid 
kan gjenfinde de samme pletter, som allerede blev seet for et par hun- 
drede aar siden, og som derfor aabenbart befinder sig paa planetens 
faste overflade; rotationstiden, som med et rundt tal er 24 t. 37 m., er 
derfor kjendt paa brøkdel af sekund. Paa Jupiter kan man bestandig 
se nogle striber tvers over planetskiven; men da disse ligger parallele 
med planetens ekvator, altsaa med bevægelsens retning, kan de ikke 
tjene til at bestemme rotationstiden. TYmidlertid viser der sig ogsaa olte 
isolerede pletter, saaledes den bekjendte store røde plet, som begyndte 
