I 13 
- 
omkring konjunktionerne med solen, nemlig en maanedstid omkring nedre 
konjunktion (da fasen er for liden til iagttagelse af pletter) og en ugestid 
omkring øvre konjunktion. Det umiddelbare resultat af observationerne 
var omtrent 150 tegninger af planetens overflade, hvilke han senere har 
udmaalt og sammenfattet til en eneste tegning, som viser et helt net af 
striber og et par mere fremtrædende pletter: ialfald noget af dette maa 
antages at tilhøre planetens faste overflade, om han end undertiden har 
seet ting, som tyder paa tilstedeværelsen af en atmosfære. Dette er dog 
af mindre betydning for spørgsmaalet om rotationen. 
Ihvorvel de mørke pletter efter Schiaparellis sigende under alminde- 
lige omstændigheder kun kan sees med stor vanskelighed, er der dog 
en ting, som er sikkert konstateret baade af ham og andre, nemlig at 
planetens udseende to dage i træk paa den samme dagstid er ens; selv 
med to, tre eller fire dages mellemrum er forandringen kun ubetydelig, 
naar hensyn tages til faseforandringen 1 mellemtiden. Det er aabenbart, 
at dette kan forklares paa to maader: enten derved, at planeten dreier 
sig om sin akse i meget nær samme tid som jorden, eller derved at 
rotationen er saa langsom, at der maa hengaa længere tid end nogle 
faa dage, forat forandringen kan blive merkbar. Der kunde ogsaa 
tænkes en tredie udvei, nemlig at planeten havde dreiet sig to eller flere 
gange rundt 1 24 timer, altsaa at rotationstiden var 12 t. eller 8 t. 
O. $. V.; en saa hurtig rotåtion vilde dog snart kunne konstateres i løbet 
af den tid, planeten kan følges uafbrudt. Sshroeter havde kun tænkt 
paa den første forklaring, og dersom man var indskrænket til at tage 
observationerne 1 løbet af den korte tid, Merkur er synlig efter solens 
nedgang eller før dens opgang, saa vilde det 1 virkeligheden være vanske- 
ligt nok at foretage valget mellem de to forklaringer, fordi tiden mellem 
to observationer da altid vilde være nær 24 timer eller et multiplum 
deraf. Men under den klare italienske himmel har Schiaparelli kunnet 
udføre sine observationer til alle dagstider, gjerne med solen høit paa 
himmelen; kun i den varmeste sommertid var luftens uro ofte til hinder. 
Han fortæller endog, at en af hans bedste tegninger blev. udført en 
augustmorgen kl. 8'/9, da Merkur ikke stod mere end 30 fra solens 
rand. Da planetens udseende fremdeles vedblev at være det samme 
saavel 1 løbet af dagen, som fra dag til dag, havde han dermed bevist, 
at rotationen maatte foregaa meget langsomt. 
Det næste skridt, at bestemme rotationens varighed, krævede natur- 
ligvis mere tid, og 1 virkeligheden er de 7—8 aar, som er hengaaet 
8 
