119 
til grøftekanten og begyndte at græsse igjen, og viste ikke andet tegn 
paa smerte, end at den holdt det lemlæstede ben op. 
Andre slaaende eksempler af lignende natur, som er forekomne i 
forfatterens egen praksis, berettes 1 samme afhandling. Enhver jæger 
ved, at rotter eller kaniner, hvis ben er blevet siddende fast i en al- 
mindelig staalfælde, gnaver benet af og paa den maade undslipper, og 
dyr, som blir holdte knapt med føde, spiser gjerne sin egen hale. Ft 
andet bevis paa dyrenes mindre følsomhed for smerte er, at selv en 
sterk kvæstelse ikke ledsages af nogen nervøs rystelse. Naar et menneske 
faar en eller anden svær skade, indtræder der en række symptomer, som er 
tegn paa sterk rystelse. En sterk bleghed afløser den naturlige farve, 
huden bedækkes med en klam fugtighed, ølet mister sin naturlige glans, 
lemmerne blir livløse og kolde, og mens man kan høre hjertets uro- 
lige banken, er pulsen næsten umerkelig. Alle disse symptomer peger 
paa en stor forstyrrelse i nervesystemet, og jeg tror, at alle læger vil 
være enige 1, at rystelsen meget lettere paaføres og langt oftere fore- 
kommer hos vore byfolk, der arbeider med hjernen, end hos deres 
mindre intelligente, agerdyrkende brødre paa landet, hvorimod lavere 
dyr ofte udholder de sværeste kvæstelser uden at vise det mindste symp- 
tom paa en saadan forstyrrelse. 
Vender vi os fra de andre dyr til fiskene, finder vi den tro meget 
almindelig udbredt, at disse dyr er forsynede med svært liden følelse. 
Alle fiskere har en historie at berette enten om sig selv eller om en ven, 
som har fanget en fisk, der kort før har faaet en anden krog i kjødet; 
og den store vanskelighed med at faa dræbt enkelte fisk maa idetmindste 
bevise, at deres nervesystem ikke er overfølsomt for rystelser, mens 
deres hjernes overordentlige lidenhed bestyrker os i vor tro paa deres 
ufølsomhed; thi mens forholdet mellem menneskets hjerne og øvrige le- 
geme er omtrent 1 til 60, er forholdet hos fiske omtrent som r1 til 3000. 
Hos mennesker og dyr er huden visselig det mest følsomme værv i 
legemet; men vi kan vanskelig tro, at de skjæl, som dækker fiskenes 
legemer, er ligesaa ømfindtlige. Gaar vi over til de hvirvelløse dyr, som 
muslinger, snegler, orme, insekter etc, finder vi en fuldstændig mangel 
paa hjerne, idet nervesystemet bestaar af to nervestrenge, som løber langs 
hele bugfladen, og som med mellemrum har udviklet et par smaa klum- 
per nervevæv — kjendt som ganglier:. De ualmindelig svære lemlæstel- 
ser, som disse dyr taaler, viser, at deres nervesystem forstyrres meget 
lidet af rystelser — saa lidet, at vi næsten med sikkerhed tør sige, at 
