120 
de er saagodtsom ufølsomme for smerte. Naar vi husker paa, at orme, 
som er hugne tvers over, slet ikke derfor behøver dø, men har evnen 
til at frembringe en ny nedredel, og at 1 nogle tilfælde nederdelen kan 
udvikle en ny mund og blive et nyt dyr — eller naar vi erindrer, at 
andre medlemmer af det samme ufuldkomne rige, f. eks. hummer og 
krabber, meget ofte river af sig et eller et par lemmer, naar de blir 
skræmte, saa maa vi kunne drage den slutning, at deres følelse er meget 
liden — og «dog er de atter og atter bleven tali og skrevet om som 
ligesaa følsomme som mennesket. 
Insekternes nervesystem er meget ligt ormenes og sneglenes; det 
bestaar af en kjæde ganglier paa bugsiden og ved at ilagttage .disse dyr 
blir man fuldstændig overtydet om deres totale ufølsomhed. 
En hveps, hvis krop er aldeles knust, forsyner sig gjerne — som 
om ingenting var iveien — med sukker eller honning, som man byder 
den; ligesaa med oldenborren; den fortsætter at spise efter at en fugl 
delvis har plukket indvoldene ud af den. En bille, som havde en knappenaal 
gjennem kroppen, vandrede om 1 samlerens kasse, hvor den havde faaet 
plads, og fortærede de andre eksemplarer i nærheden. Og betragter vi 
en møl, som flagrer rundt det brændende lys, og ser, hvorledes vingerne 
og legemet lidt efter lidt svies af varmen, saa ledes vi til at tro, at hvis 
den var mere følsom for smerte, vilde den derved reddes fra at omkomme. 
Jeg har i begyndelsen af denne artikel omtalt de tilsyneladende 
svære smerter, som af mennesket tilføies dyrene, og tiltrods for alt, hvad 
jeg har sagt om deres ringe følsomhed, tænker jeg, vi forskrækkes over 
de smerter, som bibringes de dyr, der dræbes ved eksploderende 
kugler. Det er især tilfældet, naar vi læser om de skrækkelige saar, 
som tilføres hvalerne i vore nordlige have, naar de skydes med 
harpuner, forsynede med granater, der først eksploderer, naar de er 
trængt ind 1 det ulykkelige, dyrs kjød. Det fortælles, at deres dødskamp 
— tiltrods for de forfærdelige saar — ofte varer 1 flere timer. En 
kjendsgjerning er der dog, som giver os det haab, at smerterne er meget 
mindre, end vi ved første øiekast skulde tro. Det er at ved alvor- 
lige skader pleier nerverne — for menneskets vedkommende — blive 
lammede 1 saa høi grad, at de blir ude af stand til at meddele hjernen 
de rysteiser, de har modtaget. Det hænder saaledes ofte, at de sværeste 
saar kun frembringer et slags følesløshed i det saarede ben, indtil ner- 
verne igjen er komne 1 virksomhed, hvilket kan tage flere timer. En- 
hver læge kjender tilfælde, som kunde illustrere dette, og der kunde 
