vi 
143 
ning, synes efterhaanden mere og mere bestemt at blive anerkjendt og 
kan blive en vegtig faktor for dets fremtidige udvikling. 
Som aarsheftet har sit faste program kun at behandle den arktiske 
regions, særlig det nordligste Norges, naturforholde, saa er samlingerne 
anlagte efter den samme plan, om man end for den indfødte befolk- 
nings skyld har maattet udstille lidt af andre landes frembringelser og 
derved skjæmmet totalindtrykket. I en ny bygning vil disse fremmede 
elementer forhaabentlig kunne samles i et rum for sig, saa man kan 
komme et skridt længere frem mod »idealet«, som hidtil kun for insekt 
og mollusksamlingens vedkommende helt har kunnet realiseres. At lade 
museet mere gaa over til en praktisk videnskabelig anstalt, fornemmelig 
knyttet til de store fiskerier, som enkelte synes at ville arbeide for, vil 
ogsaa være at føre sagen ud i et forkjert spor: her ligger 100,000 kv. 
km. Norge, hvis naturforholde skal tilgodegjøres for videnskaben, dette 
er Tromsø museums opgave! 
Tromsø i marts 1890. 
J. Sparre Schneider. 
Vindslidte stene. 
De vindslidte stene har vakt stor interesse i den videnskabelige 
verden. Endskjønt de forekommer saa at sige over hele jorden, var 
dog deres opdagelse forbeholdt den sidste menneskealders forskere. Af 
de vedføiede tegninger kan man danne sig en forestilling om deres ud- 
seende, hvis mest karakteristiske træk — foruden den store glathed — 
er den eller de fremstaaende kanter, hvormed den ene side er forsynet, 
og som giver dem en fjern lighed med et fuglebryst. En enkelt forsker 
har ogsaa givet dem dette navn, mens andre har kaldt den »pyra- 
midalgeschiebe< (pyramidalrullestene), »vindslipade stenar«, »Eolian 
stones« o. 1. Det hensigtsmæssigste navn turde være »vindslidte stenec, 
som direkte oversættelse af det engelske »wind-worn stonesc«. 
Ved deres opdagelse vakte disse stene paa grund af sin eiendom- 
melige form megen opmerksomhed, og der opstilledes meget snart en 
række theorier for deres dannelse. En tid troede man, de havde faaet 
sin form ved at være fastfrossede paa undersiden af drivis og saaledes 
skuret mod grunden; da de senere er fundet paa steder, hvor der aldrig 
har været drivis, falder denne theori bort af sig selv. Ligedan er det 
