My 146 
og tiltrods for sin tilsyneladende ubetydelighed dog taler et klart sprog 
til os om naturens eroderende kræfter og paa det tydeligste fortæller 
os, at for naturforskeren kan selv det simpleste naturfænomen være af 
den største interesse. 
P. A. Øyen. 
Om laksens udvikling. 
En af de eiendommeligste og i mange tilfælde uforklarligste egen- 
skaber, dyrene kan være i besiddelse af, er den saakaldte migrations- 
eller vandringsdrift, som bevirker, at de til bestemte tider foretager 
længere eller kortere vandringer. Velkjendte er jo f. eks. trækfuglenes 
aarlige flytninger. Det er imidlertid ikke blot blandt fuglene, vi finder 
en saadan drift; den er i høi grad udviklet hos mange pattedyr og 
fiske, deriblandt særlig ogsaa hos laksen. Naar elvene om vaaren har 
mistet sit isdække, forlader laksen havet og begynder sin vandring op- 
igjennem fioderne, i begyndelsen raskt, siden langsommere, og uden at 
den lader sig stanse af de fosse, den træffer paa sin vei, og som den 
ved kraftige hop overvinder. Men hvad er det, som bevirker, at laksen 
forlader sit rolige liv 1 havet, med dets større rigdom paa føde, forat 
foretage denne besværlige vandring? Det er forplantningsdriften; det 
er trangen til at finde steder, der egner sig til gydepladse, og hvor rog- 
nen i ro og fred kan gjennemgaa sin udvikling. 
Gydetiden indtræffer udover høsten. Til gydepladse vælges grun- 
dere, 1—2 meter dybe, steder, lige nedenfor fosse, hvor strømmen ikke 
er altfor strid, og hvor bunden bestaar af grov sand eller smaasten. 
Han og hun søger i fællesskab, og naar de har fundet et passende sted, 
begynder de at anlægge et slags rede for eggene. Dette rede er dog 
intet andet end en fordybning 1 elveleiet og istandbringes derved, at 
fiskene støder snuden mod bunden, indtil en passende grop er dannet. 
Saasnart denne er istandbragt, afsætter hunnen en del af sin rogn i for- 
dybningen, hvorefter hannen gyder sin melke over den. Er denne for- 
retning færdig, saa graver parret et nyt hul et stykke ovenfor det gamle 
og besætter ogsaa det med rogn og melke. Den sand og sten, som 
løsnes ved gravningen af det nye hul, feier fisken med halen ned over 
det gamle, saa den deri liggende rogn blir dækket og beskyttet. Paa 
denne maade fortsættes, til den hele rognmængde er afsat. Eggene, som 
har omtrent en erts størrelse, er orangegule og paa den ene side for- 
