Planter og snegle. 
I et par artikler om »myrer som plantevenner< (forrige aargang 
pag. 129 og 196) har vi behandlet et af de merkeligste af de forsvars- 
vaaben, ved hvis hjælp planterne søger at forhindre, at de bliver op- 
. spiste af dyr. Det eksempel, vi der omtalte, var kun et enkelt, valgt 
blandt en stor mangfoldighed. Men ligesom dyrene ved de forskjelligste 
midler formaar at unddrage sig sine fiender eller værge sig mod dem, 
saa er ogsaa planternes forsvarsvaaben mod dyrene yderst forskjellig- 
artede. Faa planter turde aldeles mangle forsvarsvaaben mod plante- 
ædende dyr, nogle har mange forskjellige. 
For endel af disse forsvarsvaabens vedkommende ligger deres be- 
tydning lige i dagen, skjønt de fleste neppe tænker paa, at det virkelig 
er vaaben, vi har for os, særlige indretninger, hvis eneste opgave i plan- 
tens liv er at værge den. Dette gjælder særlig for de kraftige pigger 
og torne, hvormed saa mange planter er udstyrede — vi behøver kun 
at nævne roser og tidsler. Ligesaa brutale som disse vaaben er 1 sin 
virkning, ligesaa ufuldkomne er de imidlertid. Om end i mange tilfælde 
tilstrækkelige til at holde de større firføddede dyr borte, saa generer de 
oftest ikke de mindre dyreformer — insektlarver og snegle f. eks. — 
der mangengang er langt farligere fiender end pattedyrene. Betydelig 
virksommere ligeoverfor disse fiender er de smaa, stive og til- 
spidsede haar, der ofte som et tæt pallisadeverk dækker plan- 
ternes blade og stængler. Eksemplerne herpaa er saa talrige, at det 
næsten er vanskeligt at nævne noget enkelt; en hel plantefamilie (de 
rubladede) har sit navn netop af, at dette forsvarsvaaben er saa ud- 
bredt blandt dens medlemmer. I visse tilfælde (f. eks. hos den alminde- 
lige brændnesle) er haarene brændhaar, der indeholder giftige vædsker, 
som selvfølgelig forøger vaabenets effektivitet og gjør det virksomt ogsaa 
ligeoverfor firføddede fiender. Ft andet udbredt forsvarsmiddel har vi 
I I 
