165 
Blev en snegl anbragt paa bladet af en storkenæbplante, saa flygtede den 
skyndsomst for at undgaa det ubehagelige sekret, der hos denne plante 
sidder i haar paa bladenes overflade. 
Paa en noget anden egenskab beror virkningen af kemiske be- 
skyttelsesmidler, der bestaar 1 seig, geleagtig slim.  Overskjæres den 
grønne, bladlignende stengel af en kaktus (opumtia), saa flyder der en 
seig slim ud. Den taaler sneglene ikke, da den hindrer deres rasp- 
lignende tunge fra at virke. Derfor skyr de planter og plantedele for- 
synede med saadan slim (valerianella, symphytum o. fl.), skjønt slimen 
hverken er giftig eller har nogen fremtrædende smag. Paa samme maade 
virker det slimhylster, der bedækker visse ferskvandsalger (mitella, chateo- 
phora elegams, mostoe og andre), som derved beskyttes mod angreb af 
ferskvandssnegle (lymnea), og muligens er vi ogsaa her paa spor efter 
aarsagen til mange tangarters slimede beskaffenhed. 
En ganske eiendommelig overgangsform mellem mekaniske og ke- 
miske beskyttelsesmidler har vi i de saakaldte rhaphider. I bladene af 
paaske- og pinselilie, sneklokke, comvallaria, springfrø (impatiens moli 
tangere), scilla maritima og talrige orchideer findes der visse celler, som 
indeholder en større eller mindre mængde slim og indleiret i denne 
bundter af fine, naaleformede krystaller. Slimen spiller hos dem en for- 
holdsvis liden rolle, da den er tilstede i altfor ringe mængde til at være 
nogen merkbar gene for sneglene, men desto virksommere er krystal- 
bundterne, de saakaldte rhaphider. 
Tygger man et stykke af en af disse planters blade (særlig arum, 
calla palustris og scilla), saa vil man, som en gammel botaniker ud- 
trykker sig, lagttage, at det »i begyndelsen synes at være uden smag, 
men snart derefter stikker det paa tungen, som om man tyggede 
paa uendelig smaa torne«. Det gjør man ogsaa i virkeligheden. 
Rhaphide-bundterne gaar ved tygningen istykker og de spidse, naale- 
formede krystaller borer sig ind i tungen, hvor de frembringer en stik- 
kende smerte. 
Paa samme maade virker rhaphiderne, naar sneglene forsøger at 
gnave paa en af de dermed forsynede planter, kun langt sterkere, da 
jo naalene i forhold til de smaa snegle er rene dolke, der borer sig 
ind i de bløde munddele og sætter sig fast mellem tænderne i den 
raspelignende tunge. Man kan derfor ikke fortænke dem i, at de skyr 
de saaledes beskyttede planter, og beviset, for at det virkelig er rhaphi- 
derne, der fordriver dem, har vi deri, at de samme planter fortæres 
