Hvalindustrien i Finmarken. 
i 
I vor forrige artikel (1890 pag. 08) omtalte vi, hvorledes det 
gaar til ved hvalfangsten paa Finmarkens kyst nu for tiden — mindre 
»romantisk« end i gamle dage, da spaniernes og hollændernes seilskibe 
besørgede jagten, men betydelig mere hensigtsmæssigt. Og ligesaa for- 
skjellig som nutidens jagtmaade er fra tidligere tiders, ligesaa forskjellig 
er den behandling, fangsten nu undergaar. Tidligere benyttedes vist- 
nok — foruden barderne — kun spækket af de fangne hvaler; af det 
udvandt man tran ved kogning i store kjedler, af hvilke levninger er 
fundne i Finmarken. Kjødet, som det er langt vanskeligere at faa 
tranen udkogt af, brugtes neppe, og heller ikke benene forstod man at 
gjøre sig den fulde nytte af. Nu derimod kastes, ved et velordnet 
hvaletablissement, intet bort. Alt udnyttes, og de rester, som man ikke 
kan gjøre anden anvendelse af, bruges til brændsel. Men rigtignok 
mangler der meget paa, at alting udnyttes paa bedste maade. Kjødet 
f. eks., som vilde kunne afgive et udmerket næringsmiddel for menne- 
sker, det gjøres blot til guano eller i det høieste til kraftfoder af omstridt 
værdi. Og utallige er sikkert de værdifulde produkter, som vilde kunne 
udvindes af de store hvalskrotter, hvis man blot forstod kunsten til 
fuldkommenhed. Men industrien er jo endnu i sin barndom og er vel 
derfor endnu i høi grad udviklingsdygtig. Kunde blot en yngre, kund- 
 skabsrig og energisk kemiker faa tage sig alvorlig af sagen, og faa 
arbeide i nogle aar med tilvirkning af nye produkter, saa tviler jeg ikke 
paa, at hver hvalskrot vilde kunne udbringes til en langt større værdi 
end nu for tiden. 
Naar den dræbte hval er slæbt ind i fjæren og ved høivande dra- 
get saa langt op som muligt, saa er afspækningen det første, som 
foretages med den. Naar vandet er faldt endel, saa gaar et par mand 
ivei med at flænse spækket af den døde skrot ved hjælp af knive, 
hvis blad alene er !/, meter langt og fæstet i et skaft paa næsten 1/, 
meters længde. Spæklaget med den paasiddende hud deles ved snit 
paalangs og paatværs af dyret i strimler, og i den yderste ende af disse 
