I71 
Produkterne af benkogningen er de samme som af spækkogningen: 
tran og limvand, kun med den forskjel, at benene leverer forholdsvis. 
langt mere limvand og mindre tran end spækket. 
Kjødkjedlerne er noget anderledes indrettede end de andre 
gryder. Det er horizontale cylindre, som hver rummer 50 tøn- 
der, og som hver er forsynet med to aabninger, 1 niveau med anden: 
etages gulv. Af dem fandtes der paa Sørvær hele 10 stykker, men 
kjødet er jo ogsaa, hvad massen angaar, den betydeligste del af hval- 
skrotten. Gjennem aabningerne skufles det sønderskaarne kjød ned i 
kjedlerne, idet der med visse mellemrum anbringes korsvise lag af blik- 
render forat skaffe dampen adgang ogsaa til det indre af den blodige, 
stinkende masse. Er kjedlerne fyldte til randen, tilskrues begge aabnin-- 
ger, og kogningen begynder. Den fortsættes efter hver fyldning i om- 
trent 6 timer og leverer, ligesom tidligere, limvand og tran, der aftappes 
gjennem hver sin krane i den ene ende af kjedlen og gjennem træ- 
render føres til de samme beholdere, hvori hovedprodukterne af ben- og: 
spækkogningen samles. | 
For hovedprodukternes skyld kunde man altsaa omtrent ligegodt 
have kogt hele hvalskrotten, ben, spæk og kjød underet. At det ikke 
gjøres, har sin grund dels i praktiske vanskeligheder (ulige kogningstid 
f. eks.) dels deri, at levningerne af de forskjellige kogninger — og: 
de er af ganske stor betydning og især af stort omfang — nyttiggjøres. 
paa forskjellig maade. 
Samtlige kjedler er i eller lige ved bunden forsynede med store 
laag, der kan af- og paaskrues, og gjennem hvilke den udkogte masse 
fjernes før hver ny paafyldning. Og denne udkogte masse anvendes. 
altsaa og leverer ganske værdifulde biprodukter. 
Levningerne fra spækkjedlerne er efterat limvandet er fjernet saa 
fuldstændig som muligt, en brunagtig, transtinkende, tyndflydende grød, 
der endnu indeholder en hel del tran, som den først ved sterkere 
ophedning giver slip paa, og som derfor er mørkere og mindre 
værdifuld end den, der fremgaar af første kogning. Men alligevel har 
den sin værdi, og »graksen<, som det kaldes, bringes derfor over 1 et: 
særskilt hus, hvor den fyldes i kjedler, der ikke opvarmes med damp, men 
med direkte varme, og hvor derfor temperaturen kan bringes høiere op. 
Der koges den endnu engang og leverer en ny portion tran. Graksen 
efter denne anden kogning lønner det sig ikke mere at bearbeide, men: 
