178 
kjønsudvælgelsen har spillet en afgjørende rolle ved sangens første tilbli- 
velse, saa har vi dog ikke vundet frem til nogen forstaaelse af maaden, 
hvorpaa musiken er opstaaet, idet kjønsudvælgelsen er ude af stand til 
at forklare den umaadelige udvikling den musikalske sans maatte have 
undergaaet siden hine ældste tider, hvis det virkelig var dengang det 
første grundlag blev lagt. 
At den musikalske sans virkelig har gjennemgaaet en saadan ud- 
vikling kan ikke betviles, selv om vi ganske bortser fra »urmennesket« 
og kun holder os til musiken i vore dage, idet vi sammenligner de enkle 
begyndelser til musik, som de nulevende naturfolk præsterer, med vor 
egen musiks høieste frembringelser. 
Beboerne af de forskjellige øgrupper 1 det stille ocean havde alle- 
rede en slags musik, da de første gang kom 1 berøring med europæerne. 
Nyzeelændernes sang gjorde paa Cook et høitideligt indtryk og Chamisso 
følte sig behagelig berørt af den sang, han hørte paa Hawaii og Tahiti, 
tiltrods for at den ofte akkompagneredes af et orkester af høist støiende 
instrumenter, trommer, hule rør, der stødtes mod jorden og træstokker, 
der sloges mod hinanden. Den egentlige musik holdt sig til ganske faa 
toner, mellem e og g eller, paa Tahiti, mellem c og f, men omfattede 
ikke blot halve, men ogsaa fjerdedels toner. Tiltrods for tonestigens 
ringe omfang havde de dog et temmelig rigt udvalg af forskjellige melo- 
dier eller motiver, der alle var meget ensformige og gjentog sig 1 det 
uendelige. 
Polynesierne staar nu, som bl. a. deres poesi beviser, ingenlunde 
paa noget meget lavt kulturtrin. Og sikkerlig tør vi heller ikke kalde 
deres musik »primitiv<, hvis vi dermed mener, at den skal være den 
oprindelige og laveste form for menneskelig musik. 
Og hvilken kolossal forskjel er der dog ikke, naar vi sammenligner 
deres præstationer med vor tids store kompositioner, med Mozarts og 
Bethovens symphonier eller Bachs passionsmusik. Man kunde næsten 
fristes til slet ikke at anvende betegnelsen musik paa hine vildes 
primitive tonerækker, saa umaadelig er forskjellen. Og dog maa 
vor musik have udviklet sig af en saadan lavtstaaende begyndelse 
— nogen anden mulighed er der ikke. Og 1 virkeligheden bestaar 
jo begge slags musik af de samme elementer, og selv denne lavt- 
staaende musik er til en vis grad udtryk for stemninger: klagesan- 
gene, der synges til de dødes ære, klinger anderledes end krigs- eller 
glædessangene. Men derfra er der rigtignok et langt skridt til den 
