181 
samme retning peger forsøg med mus, hvis hale blev afskaaret; deres 
efterkommere havde tiltrods herfor allesammen veludviklede haler og 
det i mange hundrede tilfælde. 
Saalænge rigtigheden af den gamle antagelse ikke paa en eller 
anden maade kan bevises, maa vi derfor gaa ud fra, at erhvervede 
egenskaber 'og færdigbeder ikke kan nedarves. Derved taber vi imid- 
lertid en bekvem forklaringsmaade, og vi maa forsøge, hvorledes vi kan 
komme ud af det med det foreliggende spørgsmaal paa andet vis. 
Spørgsmaalet var altsaa, hvilke drivkræfter, der har bevirket den 
udvikling af menneskets musikalske sans, som synes nødvendig forat det 
skulde kunne svinge sig op fra naturfolkenes musikalske præstationer til 
vor tids musik. Først og fremst maa vi imidlertid da undersøge, om 
selve spørgsmaalet er rigtig stillet, og om det virkelig er saa, at selve 
det musikalske anlæg har udviklet sig 1 aartusenernes løb: 
Dette synes selvsagt; thi hvorledes skulde den høit udviklede musik 
kunne frembringes, naar ikke paa forhaand den musikalske begavelse, 
det musikalske organ, om vi vil kalde det saaledes, havde undergaaet 
en tilsvarende udvikling. 
Men lad os alligevel vende spørgsmaalet om: er det nødven- 
digt, at der altid vil forefindes høit udviklet musik der, 
hvor en sterk musikalsk sans forefindes? Lad os tænke os det 
tilfælde, at der blandt medlemmerne af en eller anden uciviliseret 
mation, f. eks. blandt samoanerne, før de endnu var komne 1 berø- 
Ting med europæerne, fødtes et barn med en Mozarts musikalske geni. 
Vilde da det barn 1 sin tid drive det til at komponere strygekvartetter 
og symphonier? Visselig ikke. Hvis Samoa-øernes beboere paa ved- 
kommende tidspunkt besad de samme sange, som de nu besidder, saa 
vilde den samoanske Mozart snart have kunnet disse udenad, og han 
vilde have lavet nye. Og muligens vilde et saa vældigt musikgeni, som 
det vi her har forudsat, have gjort en ny betydningsfuld opfindelse, der 
frembragte en indgribende reform i samoanernes musik og hævede den 
til et høiere niveau. Symphonien vilde han derimod ikke kunnet op- 
finde, thi da maaite han først have opfundet nodeskriften og arbeidet 
sig igjennem den flerstemmige musik for tilslut at opfinde den harmo- 
niske, til hvilken symphonien hører. Det høieste han havde kunnet 
drive det til var at udvide tonestigen — om vi tør kalde det saaledes — 
fra tre eller fire til syv hele toner og derigjennem frembringe rigere 
melodier, eller muligens havde han ogsaa kunnet opfinde den tostemmige 
