183 
faar blot ikke anledning til at gjøre sig gjældende paa nogen iøinefal- 
dende maade paa grund af det lave standpunkt, hvorpaa deres musik 
staar. 
Der er nu talrige kjendsgjerninger, som synes mig at tale for, at 
det virkelig forholder sig saaledes; at altsaa den høitudviklede musikalske 
sans, vi kulturmennesker for tiden besidder 1 større eller mindre grad, 
at den ikke beror paa, at selve musiksansen har gjennemgaaet en sterk 
udvikling, og at vi derfor ikke har noget med at forklare, hvorledes 
denne udvikling har fundet sted. Denne høitudviklede musikalske sans 
eksisterer i virkeligheden ikke, ialfald ikke som en egenskab, der har 
gjennemgaaet en selvstændig udvikling og vekst. Musiksansen er tvert- 
imod en ældgammel arv, der først og fremst beror paa høreorganets 
fuldkomne bygning. Men denne bygning har mennesket faaet 1 arv fra 
sine forfædre inden dyreriget og ialfald siden den tid de høieststaaende 
mennesker stod paa de nulevende naturfolks standpunkt, har høreorganet 
ikke undergaaet nogen forbedring. Vi kan ogsaa tilveiebringe bevis for, at 
der hos naturfolkene findes en musikalsk sans eller musikalske anlæg, 
der er istand til at udvikles til samme høide som vore egne, og som 
derfor maa ansees for at være lige fuldkomne som disse. I regelen 
faar ikke disse anlæg anledning til at ytre sig, men grunden dertil er 
alene, at de ikke indenfor den enkeltes levetid undergaar samme opøv- 
ning som hos os. 
Negeren staar visselig ikke paa noget høit kulturstandpunkt —- det 
viser blandt meget andet deres foragt for menneskeliv, deres under- 
trykkelse af kvinderne, deres mangel paa noget egentlig familieliv. Men 
alligevel har det flere gange hændt, at negre har svunget sig op til at 
kunne forstaa vor fineste musik. 
Brindis y Salos, en neger fra Cuba, er et eksempel herpaa. Han 
drog som violinvirtuos gjennem Europa og Amerika og besad ikke blot 
teknisk færdighed i forening med fint gehør, men, som en bekjendt 
musiker!) udtaler, en »fortræffelig musikalsk begavelse<; hans spil var 
»en kunstners«. Han maa altsaa have havt medfødt musikalske anlæg, 
der stod paa høide med vore bedste udøvende musikeres. Et andet 
eksempel er de saakaldte jubilæumssangere, en trup egte negre, mænd 
og kvinder, som i 1887 satte Europa i forbauselse ved sine »høist 
merkværdige præstationer i firstemmig sang<. Efter hvad den samme 
1) Otto Leszmann, redaktør af »Allgemeine Musikzeitung. 
