184 
musiker meddeler, kunde der efter deres foredrag ikke være tvil om 
»deres races begavelse for europæisk musik<«. 
Men ogsaa indenfor de civiliserede samfund finder vi talrige beviser 
paa, at den musikalske sans ikke er udviklet gjennem fortsat øvelse i 
generationernes løb. Hvis det var tilfældet, kunde begavede musikere 
aldrig fødes i familier, der stod fjernet fra sin tids musikalske liv, og 
det er ingenlunde tilfældet, saaledes som utallige eksempler viser. 
Men naar nu det aandelige organ, ved hvis hjælp vi frembringer 
og nyder musik, har eksisteret til alle tider, hvorfor har da ikke menne- 
skene allerede i pharaonernes dage opført symphonier og oratorier? 
Svaret er, som ovenfor berørt, det, at musiken er en opfindelse, 
der kun ganske gradvis, i aarhundredernes løb, har kunnet naa frem 
til sin nuværende høide. Og hermed er vi komne til et punkt, der 
viser os den dybe grundforskjel mellem menneske og dyr: mennesket 
har en tradition, det fuldkommengjør og udvikler sine frembringelser 
ved at det, som en generation har indvundet, meddeles den følgende; 
dyrene mangler vel ikke aldeles denne evne til at lære af tidligere 
slegter, men den er hos dem meget svag. En ung bogfinke, som 
vokser op 1 fuldstændig afsondrethed fra sine slegtninge, kan alligevel 
synge sine triller, om end aldrig saa godt, som naar den har en god 
sanger til lærer. Qgsaa hos disse fugle er der altsaa en tradition, men 
sangens væsentlige indhold er dog gaaet over til organisk eiendom og 
er medfødt; fuglen taler sin arts sprog, selv om den ikke har anledning 
til at lære det. Kjønsudvælgelsen har — maa vi antage — gjort san- 
gen til en del af dens væsen. 
Anderledes med menneskets sprog: det er ikke en evne, der 
er fuldt færdig nedlagt i legemsbygningen; kun som mulighed inde- 
holdes det i denne, en mulighed, der kun da bliver til virkelighed, 
naar individet gjennem samkvem med den ældre slægt faar lære 
sproget. Derfor kan ethvert menneskebarn lære ethvert sprog; der- 
for gives der ikke noget fælles menneskesprog, men hundreder af 
forskjellige maal, der hvert har sin eiendommelige udviklingshistorie, 
sin udviklings-, sin kulminations og sin forfaldstid. Derfor frem- 
træder ytringerne af menneskets aandsvirksomhed paa en maade 
som selvstændige, af det enkelte menneske uafhængige væsener, der 
har sin egen historie. Det er ikke alene tilfældet med sproget, men 
ogsaa med kunsterne og videnskaberne; de vilde ikke kunne eksistere, 
hvis ikke menneskene havde det fortrin for dyrene, at det kunde over- 
