185 
levere sin aandelige eiendom til sine efterkommere, saa at disse kan 
drage nytte af den ved fra først af at stille sig paa det standpunkt, 
hvortil den tidligere generation tilslut er naaet, og bygge videre paa det 
grundlag, denne har lagt. 
Dette er visselig ikke noget nyt; man har til alle tider betegnet for- 
skjellen mellem dyr og mennesker, ved at sige, at »menneskene var gjen- 
stand for aandelig* udvikling, dyrene derimod ikkec. Jeg tviler imid- 
lertid paa, at man har gjort sig ganske klart, hvori denne for- 
skjel egentlig bestod. I den netop gjengivne definition er heller ikke 
denne forskjel ganske rigtig udtrykt, hvad der allerede fremgaar af den 
omstændighed, at dyrene, efter hvad vi nu ved, ogsaa er udviklings- 
dygtige, om end paa en anden maade. Vi har al grund til at tro, at 
«den omdannelse af arter, som har fundet sted i svundne jordperioder, 
ogsaa finder sted 1 vor tid; at arterne undergaar langsomme og umerke- 
lige forandringer ogsaa nu for tiden, overalt hvor drivkræfterne for en 
saadan omdannelse er tilstede. Men én dyrearts udvikling til en ny, 
er dog noget ganske andet end det, vi kalder menneskehedens udvik- 
ling, selv om den nye art er fuldkomnere end den gamle og har mere 
sammensatte livsfunktioner. 
En dyrearts udvikling forvandler den til en ny og forandrer dens 
legemlige beskaffenhed; det vi almindelig forstaar ved »menneskehedens 
aandelige udvikling«, behøver derimod ingenlunde at hænge sammen 
med legemlige forandringer, ikke engang med forandringer 1 hjer- 
nens organisation, Den er ganske uafhængig heraf og bestaar blot 
1 en tilvekst 1 den aandelige eiendom, menneskeslegten som 
helhed besidder. Fordi mennesket har overleveringen til sin 
raadighed, blir det istand til paa ethvert felt, at optage forfæ- 
«drenes aandsarbeide der, hvor disse slap det, og at føre det vi- 
dere fra det punkt af, for 1 sin tid atter at overgive til efterslegten 
sine erfaringer og sine slutninger. Tydeligst fremtræder dette i natur- 
videnskabernes historie, hvor vi har at gjøre med lange rækker 
af kjendsgjerninger og slutninger. Forat videnskabens nuværende stand- 
punkt skulde naaes, har disse kjendsgjerninger maattet samles lidt efter 
lidt i aarhundredernes løb, og atter og atter overleveres fra en genera- 
tion til en anden. Den, som fødes idag, kan derimod i nogle faa aar 
sætte sig i besiddelse af alt, hvad forfædrene har samlet, og fra det 
standpunkt, hvorpaa deres arbeide har sat ham, kan han da maaske 
