188 
af 1 m.s dybde være tilstrækkeligt til i 2 aar at forsyne Paris med 
vand. Uden i nogen kjendelig grad at sænke vandstanden i søen, vilde 
man kunne lade tilflyde enhver beboer i Paris 600 1, vand 1 24 timer, 
ja havde den endog 5 millioner, vilde enhver af dem kunne modtage 
350 1., og det friskt og udmerket godt vand, der selv efter den lange 
vei, det havde gjennemløbet, endnu kun holdt 10. 
Vandet skulde tages i nærheden af Auvervier 1 en dybde, saa dets 
temperatur var henved 69 omtrent 425 m. over havfladen, og fra søen 
af føres ad en 35 km. lang tunnel, der maatte bores igjennem Jura- 
bjerget og skulde udmunde 1 Dessoubres floddal i nærheden af Blanche- 
fontaine i departementet Doubs, og derfra føres videre, dels ad en under- 
jordisk ledning, dels langs bakkeskrenterne. Forudsat at vandbeholdernes 
høide ved Paris blev fastsat til 120 m. over havfladen, vilde forskjellen 
imellem denne og udløbet endnu være rigelig 300 m., som altsaa vilde 
være det fald, der kunde gives ledningen, som vilde faa en længde af 
ca. 500 km. 
Bekostningen ved dette anlæg anslaar Ritter til 300 millioner fr., 
mens de Rochas plan om en ledning fra Léman-søen skulde koste 500 
millioner fr. Summen er tilvisse stor; men han lover ogsaa et over- 
ordentligt udbytte, idet han mener, at der kunde sælges vand lige fra 
strømmens udløb af bjergtunnelen indtil det naaede Paris, og det ikke 
blot til husbrug, men ogsaa til mekanisk kraftanvendelse, enten direkte 
eller ved elektricitet. Foruden at forsyne staden Paris med et rigeligt 
privat og offentligt vandforbrug, vilde denne store vandmasse i en saa- 
dan høide yde midlerne til en overordentlig kraftudvikling, dels til 
udvikling af elektricitet til belysning af stadens offentlige gader og veie 
samt offentlige og private bygninger, dels til anvendelse i verksteder 
og arbeiderhjem som drivkraft. Naar man vilde lægge forslagsstillerens 
beregninger til grund for det antagelige udbytte, maatte dette blive 
'Overvældende. 
Men hovedsagen er, at ved denne storartede vandledning vilde 
staden faa et sundt vand, frit for sygdomsspirer, af en passende varme- 
grad, mens den nu saa jevnlig hjemsøges af tyfoide febere og diarrhoer 
paa grund af det udrikkelige og modbydelige Seinevand, som, tiltrods 
for de artesiske boringer, de fleste af beboerne endnu af og til maa 
nøies med. 
Mens efter Ritters paastand Neuchåtel med glæde vilde tillade, at 
vandet toges, idet det vilde fremme udtørringen og opdyrkelsen af en 
