Søbjørnen. 
Midt ude 1 Beringshavet ligger der en gruppe af smaa øer og nogle 
holmer, som heder Pribylowøerne, der er opholdssted for det endnu 
forholdsvis lidet kjendte dyr, søbjørnen, callorhinus ursinus. 
Ingen har skildret disse øer og dette dyrs naturhistorie saaledes 
som Henry W. Elliott, medarbeider ved »Smithsonian institution«. 
Han har samlet resultaterne af sit arbeide 1 et verk, betitlet »Alaska 
og Sæløerne<, som i 1888 udkom i norsk oversættelse.!) Ffter denne 
bog er følgende meget forkortede skildring udarbeidet. 
Øgruppen ligger omtrent ret syd for Beringshavet og bestaar af 
øerne St. Paul, St. Georg, Otterøen og Hvalrosøen, samt nogle 
mindre holmer. Elliott opholdt sig her flere gange i 70-aarene, og han 
benyttede tiden godt; han studerede baade dag og nat; før hans besøg 
var øerne lidet kjendte, og om øernes talrigste beboere, søbjørnene, vidste 
man heller ikke stort. Den interesserede og virksomme forsker, Stel- 
ler, som paa sine saare ben og med sine rindende øine krøb omkring 
paa rullestenene paa Beringsøen, for at studere disse og andre dyrs 
naturhistorie, har vistnok i sin gamle dagbog leveret gode skildringer; 
men hans beretning er dog temmelig ufuldstændig; det er først gjennem 
Elliott, at man har faaet fuld rede paa søbjørnens liv. 
Pribylowøerne, eller som de ogsaa kaldes sæløerne, blev opdagede 
af den russiske styrmand Gerassim Pribylow, som med sin lille 
slup St. Georg fandt dem i 1786. Øerne var dengang ubeboede, men 
paa St. Paul fandt Pribylow levninger af et baal: trækulaske og svid 
græs; der maa altsaa have været folk paa øerne før ham, og rimeligt 
er det, at aleuterne har kjendt dem, før de blev besøgte af russerne. 
Paa disse taagede øer gaar søbjørnen op for at føde sine unger; 
1) Kristiania, Cammermeyer. 
x3 
