200 
melig medtaget ud, opflænget, fuld af saar og blødende, ofte kun med 
et øie. Under kampen benytter de tænderne som vaaben, og de skarpe 
hjørnetænder kan efterlade temmelig stygge saar. Under kampen ud- 
støder de hæse brøl og skarpe, pibende lyd, mens deres fede lege- 
mer svulmer af anstrengelse og raseri; deres øine skyder lyn, haar 
flyver om i luften, og blodet flyder i strømme. Disse kampe paa 
søbjørneværet er maaske noget af det eiendommeligste, et menneske 
kan være vidne til. Seierherren indtager pladsen og begynder at vifte 
sig med baglemmerne, som om den vilde kjøle sit blod efter den hede 
kamp og den febrilske ophidselse; naar den er kommen nogenlunde 
til ro, lader den høre en eiendommelig klukkende lyd, som udtrykker 
tilfredshed og foragt, mens den altid holder øie med, om der skulde 
nærme sig en anden misundelig, som vil have pladsen; undertiden falder 
den 1 søvn, en søvn saa fast, at man, om man gaar stille, kan komme 
den saa nær, at man kan rykke den i skjægget; naar dyret vækkes paa 
denne maade, springer det pludseligt op, begynder at hoste og spytte 
og ser høist besynderlig ud; derfor er det en yndlingsfornøielse for 
folkene paa sæløerne at overraske dyrene paa denne maade; men man 
maa ikke glemme, at søbjørnen har skarpe tænder. 
Søbjørnen har som andre pattedyr to slags haar: korte, krusede 
dækhaar og bløde, elastiske uldhaar; det er disse sidste, som gjør pel- 
sen saa værdifuld; naar hannen om vaaren gaar paa land og er bleven 
tør, er farven mørkebrun; paa skuldrene er de graa eller brunrøde 
og paa undersiden temmelig lyse, men aldrig ganske hvide. Huden 
omkring munden og paa svømmefødderne har en mørk blaasort farve, 
som hos de ældre individer antager et rødligt skjær. Ørene paa en 
voksen han har en længde af 3—4 cm., det ydre øre er sammenrullet 
som et kræmmerhus, der kan udvides og trækkes sammen. 
Søbjørnen frembringer forskjellige slags lyd; naar to kjæmpende 
hanner mødes, aabner de munden, viser sine skinnende hvide tænder 
og støder med voldsomhed luften ud af lungerne, saa at de frembringer 
en lyd, som ligner lokomotivets stønnen, naar det begynder at trække, 
undertiden benytter hannen sig af en hæs, tør eller en lav gurglende 
brummen. Hunnen har kun en lyd, et langt, hult raab, der lyder som 
»bla—a<, der meget ligner en gammel saus brægen; det har hændt, at 
sauer har ladet sig lokke ind mellem søbjørneflokke af denne hunnens lyd. 
Den larm, som tusener eller titusener af søbjørne frembringer, 
naar hannerne brøler, og hunnerne bræger, er det umuligt at beskrive 
