205 
søbjørne; af disse er halvparten hanner; paa værene dør en ganske 
ubetydelig del af dem — lad os sige 1 af 100, men naar de om høsten 
forlader øerne og kommer ned 1 stillehavet, har de vanskelig for at 
undgaa haiernes skarpe tænder og spækhuggernes anfald; deres antal 
formindskes 1 den grad, at de ved tilbagekomsten til Pribylowøerne 1 det 
følgende aars juni maaned neppe tæller mere end halvparten af den 
mængde, som forlod øerne det forrige aar. 
Naar «søbjørnene om høsten har forladt Pribylowøerne, søger de ikke 
land, før den tid kommer, at de vender tilbage til de samme vær, hvor 
de saa dagens lys; det skulde da være, at de paa sin tilbagereise be- 
søger de russiske øer, Rollerøen og Beringøen, 1200 km. vestenfor Pri- 
bylowøerne. 
Naar de forlader sælværene, vandrer de nmiod syd og spreder sig ud 
over stillehavet saa langt syd som til den 48de nordl. breddegrad; her 
finder de udentvil mange gode fiskebanker, hvor der er rigdom paa 
føde for dem; de lever hovedsagelig af fisk, ved siden deraf ogsaa af 
krebsdyr og blæksprut; især mens de er smaa, spiser de meget af de 
sidstnævnte dyr, da de endnu ikke er raske nok til at fange fisken. 
Og hvilken uhyre mængde fisk gaar der ikke gjennem deres forslugne 
struber! En voksen søbjørn spiser sandsynligvis sine 30 kg. fisk om 
dagen, og de nødes derfor til at sprede sig udover stillehavets nordlige 
del. Fra Pribylowøerne drager de videre og videre sydover; først naar 
de kommer søndenfor Aleuterne, møder de sine fiender: hajerne og 
spækhuggerne; især gaar det da udover de yngste individer, som sover 
tungt, og som er uforsigtige og ubehændige. 
- Ved begyndelsen af sæltiden, i mai og juni, gaar store mængder 
af ungkarle iland paa Pribylowøerne, hvor de holder sig afsondrede fra 
de andre, ofte flere kilometer borte fra selve værene; derfor kan fol- 
kene tage dem uden at forstyrre roligheden paa opdrætningsgrunden. 
Ungkarlene holder sig gjerne 1 nærheden af vandet, og naar fangst- 
mændene vil tage dem, maa de forsigtig nærme sig dyrene mens de 
sover, og saa hurtig løbe frem og afskjære dem adgangen til vandet; 
ellers vil dyrene kaste sig i søen, saasnart de blir opskræmte. Naar 
dyrene vaagner, reiser de sig først forskrækkede op, og naar de ser 
adgangen til søen spærret, løber og klatrer de hurtig op over land. 
Folkene har nu kun at følge »driften« og holde den sammen, indtil 
de har faaet dem op paa slagtepladsene; man kan drive dem 1—2 
